ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/12993/24  Номер провадження 22-ц/814/1886/25	Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Панченка О.О.,
суддів: Одринської Т.В. Пікуля В.П.
при секретарі Філоненко О.В.,
за участю представника  ОСОБА_1 – адвоката Ярошенко Світлани Миколаївни 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Ярошенко Світлани Миколаївни на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 січня 2025 року ухвалене у складі головуючого судді Савченко Л.І. повний текст судового рішення виготовлено – 27 січня 2025 року
по справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,-
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У листопаді 2024 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2  про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Позовну заяву мотивував тим, що 08.08.2014 року він з відповідачем зареєстрував шлюб, який рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.03.2020 року розірвано. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 під час перебування в шлюбі народилася донька ОСОБА_3 . В даний час ОСОБА_3 проживає з позивачем, перебуває під його опікою, тобто він самостійно її виховує та утримує. 
Мати ОСОБА_2 участі у вихованні доньки не приймає, оскільки перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України з 15.03.2019 року по теперішній час, а тому не має можливості приймати участь у вихованні доньки. 
Спору про місце проживання дитини між батьками немає, донька за згодою батьків проживає з ним. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, оскільки породжує виникнення прав та обов`язків у заявника щодо прав та обов`язків, визначених ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу». При цьому , п.15 ч.1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що не підлягають призову на військову службу військовозобов`язані, які мають дитину віком до 18 років, які самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням  Октябрського районного суду м. Полтави від 20 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини відмовлено.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 – адвокат Ярошенко Світлана Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити  позовні вимоги, а саме встановити факт, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) самостійно виховує та утримує доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ).
Зазначає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги той факт, що мати дитини, ОСОБА_2 , перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України з 15.03.2019 року по теперішній час, що підтверджується копією контракту та Формою 5, відповідно не має об`єктивної можливості брати участь у вихованні доньки.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши представника позивача адвоката Ярошенко С.М., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 08.08.2014 року, який розірвано рішенням Лозівського районного суду Харківської області від 17 березня 2020 року у справі № 629/708/20 (а.с.29).
У шлюбі народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 виданого Октябрським відділом ДРАЦС РС Полтавського МУЮ, а/з 161 (а.с.5).
З довідки Виконавчого комітету Щербанівської сілької ради Полтавського району Полтавської області № 1428 від 26.06.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає без місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним проживає донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8).
З Витягів з Реєстру територіальної громади від 07.07.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 15.06.2012 року, а ОСОБА_3 за цією ж адресою з 13.02.2015 року (а.с.8 зворот-9).
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 30.12.2021 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що вбачається із Витягу з Реєстру територіальної громади від 07.07.2024 року (а.с.9 зворот).
З довідки Військової частини НОМЕР_1 від 03 липня 2024 року № 1724 вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на військовій службі та працює у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії за контраком з 15.03.2019 року (а.с.7).
Згідно Контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України, ОСОБА_2 укладено контракт на проходження військової служби у ЗСУ з 26.03.2022 року на три роки (а.с.15-16).
Із Характеристики спортсменки команди черліденгу «Арт Лайф» Полтавської обласної федерації черліденгу (без дати) слідує, що ОСОБА_3 , 2015 р.н., у 2019 році вступила до Полтавської обласної федерації черліденгу. Є активною, цілеспрямованою та добре підготовленою до гідних виступів на змаганнях. Батько ОСОБА_1 приділяє належну увагу вихованню та тренуванню доньки, зокрема, під час виїзних змагань. Цікавиться спортивним життям доньки, підтримує постійний контакт з тренером, відповідально ставится до батьківських обов`язків. Мати ОСОБА_2 участі у вихованні не приймає, оскільки є військовослужбовцем (а.с.6).
Із військово-облікового документа у Резерв+ вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є військовозобов`язаним (а.с.17).
Позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку.
Позиція суду апеляційної інстанції
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на вищевказане колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам статті 263ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11вересня 2024 року (справа № 201/5972/22) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.
«У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першоюстатті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.»
За змістом наведених роз`яснень факт одноосібного утримання і виховання одним із батьків дитини є обставиною, що доводиться у спорі між батьками про припинення певних прав та обов`язків іншого із батьків та покладення у зв`язку із цим на нього відповідальності, передбаченої законом.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, наприклад щодо позбавлення батьківських прав, тощо.
Також позивачем не доведено факт одноосібного утримання дитини та ухилення матері від виконання вказаного батьківського обов`язку, а визнання відповідачем позову не є достатньою підставою для встановлення вказаного факту.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні висновки по заявленим вимогам та навів мотивовані оцінки аргументів позивача, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справі доказів.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ярошенко Світлани Миколаївни слід залишити без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 січня 2025 року без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесені сторонами під час розгляду справи місцевим судом, та відсутні підстави для розподілу судових витрати у вигляді судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 –  адвоката Ярошенко Світлани Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 липня 2025 року.

Головуючий                                 О.О. Панченко 
Судді                                                         Т.В. Одринська
                                                                                       В.П. Пікуль