КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
апеляційне провадження №22-ц/824/4477/2025
справа №756/15951/23

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
21 травня 2025 року                                                                                    м.Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача       Поліщук Н.В.
суддів                         Желепи О.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ткач М.М.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, -
 
встановив:
У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення.
Вимоги позову мотивує тим, що на підставі договору дарування від 16 липня 2022 року позивачка є власником 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 .
Згідно із вказаним договором позивачка ОСОБА_2 має право на користування, розпорядження та проживання у 1/5 частині квартири за вищезазначеною адресою. Ураховуючи наявність у позивачки права на користування квартирою як власника, вона звернулась до співвласників квартири - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 щодо усунення перешкод у користуванні майном, а саме  квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
26 серпня 2023 року позивачкою отримана відповідь на претензію за підписом ОСОБА_3 , у якій зазначено, що до заяви позивачки не надано договору дарування, на підставі якого позивачка є власником 1/5 частки квартири. Крім цього, запропоновано укладання договору купівлі-продажу 1/5 частки квартири за вартістю проведеної незалежної експертної оцінки.
Позивачка повторно звернулась до співвласників квартири щодо усунення перешкод у користуванні майном, надавши копію договору дарування. Просила визначити дату вселення позивачки у квартиру АДРЕСА_1 , про що повідомити позивачку особисто за телефоном, або засобами поштового зв`язку.
Відповіді на вказану заяву позивачка не отримала.
Мотивуючи наведеним, просить суд:
зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні власністю, а саме 1/5 частиною житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та вселити ОСОБА_2 в 1/5 частину житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
вселити ОСОБА_2 в 1/5 частину житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року позов задоволено частково, вирішено:
зобов`язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю, а саме: 1/5 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю, а саме: 1/5 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
вселити ОСОБА_2 у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1610,40 гривень.
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1610,40 гривень.
У решті заявлених позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.
Зазначає, що в позовній заяві позивачка заявляє вимогу про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та необхідності її примусового вселення, однак не зазначає позиції позивачки щодо укладення договору купівлі - продажу частки квартири, враховуючи її малозначність у спільному майні, відповіді на претензію, яка була направлена ОСОБА_1 і залишились без належного реагування зі сторони позивачки.
Зазначає, що 30 березня 2016 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено договір дарування часток квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , у відповідності до якого ОСОБА_3 стала власницею 3/5 частки вказаної квартири, ОСОБА_1 є власницею 1/5 частки квартири.
Вказує, що ОСОБА_4 втратила право власності своєю часткою квартири, оскільки не є власницею, отже є неналежним відповідачем у справі.
Зазначає, що спільне проживання з ОСОБА_2 в зазначеній квартирі є неможливим, оскільки остання має незначну частку квартири у спільному майні, а саме 1/5 частки, яку неможливо виділити та відсутня технічна можливість ізолювати дану частку із загальної площі квартири та при умові доступу до всіх необхідних комунікацій.
Звертає увагу, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №368602283 від 05 березня 2024 року, убачається, що ОСОБА_2 має інше нерухоме майно на території України, зокрема, окрім зазначеної частки квартири, остання має частки у спільному майні на території АДРЕСА_3 , також має зареєстроване місце проживання та фактично проживає за адресою, зазначеної у позові. Наведені обставини свідчать про те, що вказана частка квартири не є єдиною власністю позивачки за первісним позовом, отже відсутня крайня необхідність для вселення останньої та є передумовою для укладення договору купівлі продажу частки квартири шляхом пред`явлення зустрічного позову.
Вказує, що за статтею 365 ЦК України  право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім 'ї.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 16 січня 2012 року у справі №6-81цс11, від 15 травня 2013 року у справі №6-37цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс14.
Просить рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, який у задоволенні позову відмовити. Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку відповідачка ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду  повідомлені належним чином. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1 , розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає  з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольнивши частково позов, суд першої інстанції вказав, що позивачка є власницею 1/5 частини квартири,  у сторін ідеальні частки у майні, частка позивачки не виділена в натурі, порядок користування житлом не встановлений, суд зробив висновок про вселення ОСОБА_2 у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а не в 1/5 її частини.
При цьому, судом установлено перешкоди щодо користування спірною квартирою з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
В задоволенні позову до ОСОБА_4 судом відмовлено, оскільки така не є власником (співвласником) квартири.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.
З матеріалів справи установлено, що позивачка на підставі договору дарування від 16 липня 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є власницею 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).
15 серпня 2023 року позивачка звернулась із заявою про усунення перешкод у користуванні майном, в якій просила усунути перешкоди у користування майном, а саме 1/5 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , а також визначити дату її вселення. Вказана заява була надіслана засобами поштового зв`язку за адресою: АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_3 , однак відомостей про надання відповіді матеріали справи не містять (а.с. 15-19).
З даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності №56632246 від 04 квітня 2016 року убачається, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_2 (1/5 частки), ОСОБА_1 (1/5 частки) та ОСОБА_3 (3/5 частки) (а.с. 95-96).
Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Частиною 1 статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частин 1, 2 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина 2 статті 386 ЦК України).
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_4 не може бути співвідповідачем, оскільки втратила право власності своєю часткою, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Із змісту оскаржуваного рішення убачається, що суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_4 є неналежним відповідачем, оскільки на момент пред`явлення позову та розгляду справи втратила право власності на свою частку у квартирі АДРЕСА_1 .
При цьому, резолютивна частина судового рішення не містить відомостей про задоволення позову до ОСОБА_4 .
Отже, оскаржуваним рішенням установлено факт того, що ОСОБА_4 неналежний відповідач за цим позовом. 
Доводи апеляційної скарги щодо не можливості спільного проживання у спірній квартирі із позивачкою, а також наявності у позивачки іншого житла, не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що позивачка, яка власниця 1/5 частки у спірній квартирі, в силу положень Закону має право на володіння та користування майном.
Посилання скаржниці на правові висновки Верховного Суду України та положення статей 346, 365 ЦК України колегія суддів відхиляє, оскільки такі не можуть буди застосовані до спірних правовідносин з урахуванням того, що предметом спору є усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, співвласником якого є позивачка.
Окрім того, під час апеляційного перегляду відповідачкою ОСОБА_1 надано копію акту про проведені прилюдні торги від 9 квітня 2025 року та копію протоколу №633496 проведення електронного аукціону від 7 квітня 2025 року, які апеляційний суд приймає з метою повного і всебічного з`ясування обставин справи.
Із наданих копії акту про проведені прилюдні торги від 9 квітня 2025 року та копії протоколу №633496 проведення електронного аукціону від 7 квітня 2025 року убачається, що ОСОБА_3 придбано 1/5 частку квартири АДРЕСА_1   та належить ОСОБА_2 .
Разом з тим, наведені обставини мали місце після ухвалення рішення судом першої інстанції, отже такі не впливають на висновки суду, оскільки апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду станом на час його ухвалення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.
Відповідно до статті 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повну постанову складено  23 червня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         О.В. Желепа

В.В. Соколова