П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 серпня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 523/6585/25	

Головуючий І інстанції: Аліна С.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 30 квітня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту ухвали суду - 30.04.2025р.) про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В:
18.04.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси із позовом до начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив суд скасувати постанову про адміністративне правопорушення від 12.02.2025р. №536.
Разом із адміністративним позовом, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Покора І.Є. подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив зупинити стягнення у виконавчому провадженні за №77713723, відкритому головним державним виконавцем Пересипського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Коваленком В.О., щодо примусового виконання постанови від 12.02.2025р. №536 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП, винесеної т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_2 - до вирішення цієї справи.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову, позивач вказав, що державним виконавцем на підставі спірної постанови від 12.02.2025р. №536 було відкрито зазначене виконавче провадження. Здійснення примусового виконання, на думку заявника, може завдати очевидної шкоди правам та інтересам позивача, а тому, у випадку невжиття судом заходів забезпечення позову, примусове виконання оскаржуваної постанови може призвести до значної шкоди інтересам ОСОБА_1 та негативних наслідків.
30.04.2025р. ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси відкрито провадження у справі №523/6585/25 та вирішено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.
Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 30 квітня 2025 року (ухваленою в порядку письмового провадження) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Покора І.Є. 08.05.2025р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила про те, що судом, при винесенні оскаржуваного судового рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просила скасувати ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 30.04.2025р. та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про забезпечення позову - задовольнити в повному обсязі.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
27.05.2025р. матеріали оскарження надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
У відповідності до ч.1 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.
Так, розглядаючи заяву позивача про забезпечення позову та відмовляючи у її задоволенні, суд першої інстанції виходив із того, що доводи заяви про забезпечення позову фактично співпадають з доводами адміністративного позову, а зазначені в заяві про забезпечення позову обставини підлягають з`ясуванню виключно під час розгляду спору по суті.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні у ній докази, погоджується з вищевказаними висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на процесуальному законі.
До такого висновку колегія суддів приходить з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Так, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити або ж унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (ч.2 ст.150 КАС України).
Вказані підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно з Рекомендацією №R(89)8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989р., рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, серед іншого, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку відносно законності або ж правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті виключно в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, з-поміж іншого, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника (щодо забезпечення позову); забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.11.2018р. у справі №826/8556/17.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник обґрунтував необхідність застосування таких заходів тим, що державним виконавцем на підставі спірної постанови відкрито виконавче провадження і, що передбачувано, в подальшому ним вчинятимуться дії з примусового виконання (зокрема, звернення стягнення на майно та кошти позивача), чим будуть створені перешкоди у користуванні коштами на рахунках, майном. Такі дії дають підстави державному виконавцю, за відсутності ухвали суду про забезпечення позову, стягнути кошти з позивача та перерахувати їх на користь стягувача, який є відповідачем у цій справі, що на думку заявника, значно ускладнить, у разі задоволення судом позову, поворот виконання такого рішення і повернення належних коштів. 
У цій справі оскаржуваною постановою було накладено на позивача штраф у сумі 17000 грн. по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Пунктом 1 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VIII визначено, що за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.3 Закону.
Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
У силу ст.10 Закону №1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або ж користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Частиною 1 ст.12 Закону №1404-VIII передбачено те, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Отже, оскаржувана постанова є самостійним виконавчим документом, примусове виконання якого здійснюється у порядку встановленому Законом №1404-VIII.
Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 01.06.2022р. (за результатами розгляду подібної справи №380/4273/21) зазначила про те, що суд, при розгляді заяви про забезпечення позову у справах про оскарження постанов про накладення штрафу має оцінювати всі обставини у сукупності. Суди повинні враховувати суму штрафу, майновий стан позивача, чи було пред`явлено постанову до виконання, чи було відкрито виконавче провадження тощо.
Також мають досліджуватися достатньо обґрунтовані припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити або ж унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність певних фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також, суд має вказати, у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
З аналізу наведених вище процесуальних норм вбачається, що підстави забезпечення позову, передбачені ч.2 ст.150 КАС України, є оціночними, а тому суд зобов`язаний у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, установити і оцінити, чи не може застосуванням певних заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.        
З матеріалів справи вбачається, що головним державним виконавцем Пересипського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Коваленком В.О. на підставі постанови від 12.02.2025р. №536 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП, винесеної т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_2 , відкрито виконавче провадження №77713723, в рамках якого також винесено постанови про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат.
Колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову, наголошує, що оскільки саме по собі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом без наведення позивачем обставин, які обґрунтовано можуть свідчити про неможливість відновлення прав та інтересів у разі задоволення цього позову, не є беззаперечним свідченням настання тяжких негативних наслідків для позивача, та, відповідно, не свідчить про наявність обставин, за яких допускається вжиття заходів забезпечення позову
Водночас, позивачем не були наведені обставини, що впливають на співмірність і необхідність забезпечення позову з метою уникнення негативних наслідків які, в свою чергу, можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист його прав.
Так, позивач до заяви про забезпечення позову не додав документи, які б містили відомості відносно його поточних фінансових показників, розміру грошових коштів, які розміщені, в тому числі на банківських рахунках, інформацію про наявність або відсутність інших активів тощо.
Крім того, щодо посилання позивача на ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів без вжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову, колегія суддів враховує, що рішення або ж дії суб`єктів владних повноважень безумовно справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, суд звертає увагу, що у відповідності до ст.150 КАС України вказані обставини, навіть у разі їх доведення, не є беззаперечними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Подібного правового висновку дійшов також Верховний Суд у постановах від 22.09.2022р.        у справі №160/1609/22, від 29.09.2022р. у справі №380/3826/21, а також від 19.06.2025р. у справі №260/976/25.
В обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням положень ч.2 ст.150 та ч.2 ст.151 КАС, колегія суддів визнає висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову правильними, та наголошує, що, у даному випадку, будь-які підстави для задоволення заяви про забезпечення позову - відсутні.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни відповідної ухвали відсутні.
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст.150,151,308,311,315,316,321,322,325,328,382 КАС України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 30 квітня 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 04.08.2025р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          М.П. Коваля 

                                                                                                                   В.О. Скрипченко