Справа № 452/4709/24                                Головуючий у 1 інстанції: Бікезіна О.В. 
Провадження № 22-ц/811/705/25                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       17 червня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                 головуючого - судді Ніткевича А.В.,     
                 суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 лютого 2025 року в складі судді Бікезіної О.В. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
встановив:

У грудні 2024 року позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 січня 2025 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
28 січня 2025 року на адресу суду  надійшла заява ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі на підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, у зв`язку із введенням на території України воєнного стану та перебуванням його на військовій службі у Національній академії сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного на посаді «курсант». На підтвердження поданої заяви додано копію військового квитка ОСОБА_1 та довідку Національної академії сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного від 17 січня 2025 року № 102. 
Оскаржуваною ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , з ухвалою не погоджується, вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню.
Зазначає, що перебуває на військовій службі у Національній академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного, що підтверджується довідкою академії від 17 січня 2025 року № 102 та витягом з наказу начальника академії по особовому складу про зарахування його до списків військової частини.
Вважає, що суд помилково не прийняв до уваги довідку академії та військовий квиток, хоча такі підтверджують перебування на військові службі.
В апеляційній скарзі зазначає, що відмовивши у зупиненні провадження у справі, суд позбавив його можливості повноцінно брати участь у судовому процесі, оскільки виконання військового обов`язку унеможливлює особисту присутність на засіданнях та своєчасне реагування на процесуальні дії.
Просить скасувати ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 лютого 2025 року та задовольнити заяву про зупинення провадження у справі. 
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про зупинення провадження у справі (п. 14 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Постановляючи оскаржувану ухвалу та відмовляючи у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку, якщо учасник справи служить у Збройних Силах України, надає відповідні докази та клопоче про зупинення провадження у справі з цих підстав, у суду немає дискреції відмовити в задоволенні такого клопотання.
При цьому, належним письмовим доказом для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України є наказ по особовому складу щодо заявника, виданий, відповідно до пункту 12 вказаного Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Разом з цим, до заяви про зупинення провадження у справі не додано достовірних доказів на підтвердження того, що відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, оскільки не надано відповідного наказу по особовому складу, не надано доказів про залучення до виконання завдань у зоні бойових дій, а сам по собі факт перебування учасника справи на військовій службі (навчанні), у складі Збройних Сил України, не є достатнім для зупинення провадження по справі.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що факт перебування відповідача на військовій службі (навчанні) у Національній академії сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного не є достатнім для зупинення провадження по справі.
При вирішенні питання суд врахував правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі №756/3462/20, від 16 листопада 2023 року справі №756/13371/20, від 14 лютого 2024 року справі №466/8799/22.
Крім цього, врахувавши практику Європейського суду з прав людини, суд звернув увагу, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.
Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів виходить із такого. 
Питання зупинення провадження у справі врегульовано у Главі 8 Розділу ІІІ ЦПК України.
Зокрема, статтями 251-252 ЦПК України передбачено підстави за яких суд зобов`язаний або може зупинити провадження у справі.
У пункті 2 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Строки на які зупиняється провадження у справі визначені статтею 253 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Колегія суддів звертає увагу на те, що конструкція норми пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України має імперативний характер та покладає на суд саме обов`язок зупинити провадження у справі із цієї підстави, незалежно від наявності у сторони представника, стадії процесу (підготовче провадження, розгляд справи по суті, апеляційне, касаційне оскарження), ціни позову, виду вимог, що розглядаються у провадженні, чи будь-яких інших чинників.
Закон визначає, що не допускається зупинення провадження у певних категоріях справ, що стосуються інтересів дитини, або якщо відсутня сторона веде справу через представника (частини друга, третя статті 252 ЦПК України), однак ці положення не стосуються тих випадків, коли суд зобов`язаний зупинити провадження згідно зі статтею 251 ЦПК України.
Так, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Вимога про дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
Зупинення провадження у справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії.
Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.
Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї з передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи у стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.
Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом оцінки у даному провадженні є процесуальне рішення суду першої інстанції від якого залежить виключно можливість тимчасової перерви у провадженні в справічи продовження розгляду судом першої інстанції даного спору.
Аналіз наведених вище положень законодавства дає підстави для висновку про те, що визначаючи наявність підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що відповідна підстава зупинення провадження у справі застосовується з метою забезпечення можливості дотримання процесуальних прав учасників процесу, закріплених нормами ЦПК України, зокрема на безперешкодну участь сторін у судовому процесі, та з метою виконання обов`язку суду щодо повного та об`єктивного дослідження судом всіх обставин справи.
В свою чергу, відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому, відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено і такий триває і на час розгляду даної справи.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено військовий обов`язок. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Статтею 16 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку Указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.
У статті 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
Структура Збройних Сил України визначена статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України», відповідно до частини 3 якої Збройні Сили України організаційно складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про Збройні Сили України» особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення).
Відповідно до пункту 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Аналіз пункту 12 Положення дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу (див. постанову Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі №466/8799/22).
Водночас, Наказом Міністерства оборони України від 10 квітня 2009 року №170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначено, що Громадяни України, які виконують військовий обов`язок під час проходження військової служби, є військовослужбовцями Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту. Статус військовослужбовця підтверджується, зокрема, документами, що посвідчують особу: посвідченнями офіцерів і генералів - особи офіцерського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту; військовими квитками рядового, сержантського і старшинського складу - особи рядового, сержантського і старшинського складу та курсанти закладів фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладів і військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти (далі - військові навчальні заклади).
Наказом Міністерства оборони України від 15 вересня 2022 року № 280 затверджено Інструкцію з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України. якою встановлено, що особові справи офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу складаються посадовими особами служб персоналу або штабів військових частин, на яких покладено обов`язки ведення діловодства служби персоналу та обліку особового складу.
Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 року № 40 затверджено Інструкцію з діловодства у Збройних Силах України (надалі - Інструкція), якою встановлено загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням.
Вказаною Інструкцією визначено, що у Збройних Силах України створюються такі види документів: наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку. Довідка - документ інформаційного характеру, що підтверджує факти з життя чи діяльності військовослужбовців (працівників) і різні обставини діяльності військових частин (установ). Відповідальним за організацію діловодства у військовій частині (установі) є командир (керівник).
Пунктом 2.8.4 Інструкції визначено, що військовослужбовцям і працівникам Збройних Сил України, особам, звільненим із військової служби, членам їх сімей видаються військовими частинами (установами) довідки, необхідні для пред`явлення у відповідні установи та організації.
Підпунктом 2.8.4.3 Інструкції передбачено, що військовослужбовцям і працівникам Збройних Сил України та членам їх сімей для підтвердження факту перебування на військовій службі (роботі) можуть видаватися довідки за формами 5, 6 (додатки 21, 22) для подання за місцем вимоги.
Вказаною Інструкцією також затверджено довідку Форми 5 про перебування на військовій службі (додаток № 21 до Інструкції).
Для висновку про можливість зупинення провадження у справі, як виконання обов`язку визначеного п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суду необхідно представити чіткі докази (інформацію) про перебування учасника справи у складі Збройних Сил України, зокрема, у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та залучення його до виконання бойових завдань на території України з метою забезпечення національної безпеки і оборони України, у зв`язку із повномасштабним вторгненням та збройною агресією російської федерації.
При цьому, визначена законодавцем підстава для зупинення провадження не говорить про неможливість участі особи у розгляді справи, тому не повинна розглядатися через таку призму, а про обов`язок суду вчинити у конкретний спосіб за наявності відповідних підстав.
Таким чином, зупинення провадження у справі, як виконання судом обов`язку визначеного законодавцем, не може свідчити про перешкоджання позивачу у реалізації конституційного права на захист чи процесуального на участь у судовому засіданні.
Враховуючи наведене, для вирішення питання щодо зупинення провадження у даній справі суду необхідно з`ясувати чи перебуває відповідач ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України безпосередньо у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та чи виконує вказана частина бойові завдання у зоні бойових дій, а також чи призвів його призов на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період до об`єктивної неможливості позивача приймати участь у судовому провадженні.
З матеріалів справи слідує, що до клопотання про зупинення провадження у справі відповідач ОСОБА_1 подав копії військового квитка Серія НОМЕР_1 від 25.09.2020 та Довідки Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 17.01.2025 № 102 (форма № 5), яка видана для подання до Бабинської сільської ради Львівської області, з якої слідує, що солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі (навчанні) у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (т. 2 а.с. 70).
Також у матеріалах справи наявна копія Витягу із Наказу (по особовому складу) від 26.09.2021 № 64-кс з якого вбачається, що солдат ОСОБА_1 призначений курсантом навчального курсу інституту морально-психологічного забезпечення Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (т. 2 а.с. 93).
Такі ж докази подані відповідачем і до апеляційної скарги.
У справі № 753/19628/17 (постанова від 09 листопада 2022 року) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що довідка командира військової частини, складена за формою № 5, встановленою Інструкцією з діловодства ЗСУ, яка передбачена для підтвердження перебування військовослужбовця на військовій службі у відповідній військовій частині, не є достатнім доказом для виконання судом вимог пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, оскільки у пункті 2 частини першої статті 251 ЦПК України мова йде про перебування сторони спору у складі ЗСУ, яке, у свою чергу, переведені на воєнний стан, то це означає, що має бути довідка про те, що військова частина або сам військовослужбовець виконує бойові завдання у зоні бойових дій. А довідка за формою № 5 лише вказує на перебування військовослужбовця на військовій службі у певній військовій частині без уточнення зазначених подробиць цієї військової служби, які необхідні для реалізації пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України.
Фактично відповідний зміст зазначеного правового висновку Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду підтвердив у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 557/1226/23, пославшись на постанови Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17 й від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 та вказавши додатково, що для застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суду мають бути надані спеціальні докази перебування особи, яка заявляє клопотання про зупинення провадження на підставі цієї правової норми, у складі Збройних Сил України (далі - ЗСУ) у військовій частині, яка переведена на воєнний стан і виконує бойові завдання у зоні бойових дій (без конкретизації цих доказів або нормативних документів, які встановлюють їх форму та зміст), а довідки військової частини ЗСУ (її командира) та витяги з наказів по військовій частині ЗСУ, які підтверджують перебування цієї особи на військовій службі у цій військовій частині під час дії Указу не є належним та достатнім доказом для застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України.
Колегія суддів виходить з того, що  норми Закону про правовий режим воєнного стану, Закону про оборону, Закону про ЗСУ, Закону про військовий обов`язок та службу, Закону про мобілізацію з точки зору їх взаємозв`язку вказують на те, що введення на території всієї України Указом воєнного стану для забезпечення відсічі та стримування агресії російської федерації, зокрема можливостями ЗСУ, передбачає, що настає особливий період під час якого, у тому числі здійснюється мобілізація, що має забезпечувати готовність, зокрема, всього складу ЗСУ, до ефективного здійснення цього завдання. У зв`язку з цим, відповідно до прямого змісту наведених норм Збройні Сили України (усією структурою) з оголошенням Указом воєнного стану на всій території України починають функціонувати на всій території України в умовах особливого періоду, який передбачає переведення ЗСУ у повному складі на території усієї України на воєнний стан, зокрема організацію і штат воєнного часу. 
З врахуванням наведеного, будь-який військовослужбовець в Україні, мобілізований до ЗСУ, який здійснює військову службу у конкретній військовій частині (навчальному закладі) під час воєнного стану, введеного Указом, є таким, що перебуває у штаті воєнного часу ЗСУ, які переведені на воєнний стан.
В свою чергу, відповідно до пункту 252 розділу XIV Порядку військовослужбовець може перебувати у військовій частині ЗСУ, яка не задіяна до ведення воєнних (бойових) дій, але це не означає, що він з метою виконання завдань оборони України не може бути оперативно відряджений до іншої військової частини, яка задіяна у відповідних діях. В цьому й полягає одна зі складових функціонування ЗСУ в умовах особливого періоду, що є наслідком запровадження воєнного стану на території всієї України. Це саме стосується, наприклад, військовослужбовців, які відряджені до військових адміністрацій (пункт 263 Положення). 
Таким чином, залучення військовослужбовця, який проходить військову службу у лавах ЗСУ, до бойових дій у певному районі таких дій є результатом виконання зазначеної функції ЗСУ та наслідком введення воєнного стану, запровадження особливого періоду та результатів мобілізації, однак не визначає переведення ані військовослужбовця, ані частини, у якій він служить, загалом на організацію і штат воєнного часу, на воєнний стан, бо є наслідком, а не першопричиною у цьому контексті.
Разом з цим, надані відповідачем докази не містять відомостей про те, що Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного чи він, як військовослужбовець (курсант) виконують бойові завдання у зоні бойових дій та про те, що особисто ОСОБА_1 не перебуває у зоні постійної дислокації академії.
Зокрема, відсутні у матеріалах справи бойові розпорядження чи журнал бойових дій.
Такі обставини, з врахуванням можливості учасника справи брати участь у розгляді такої у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та мати представника, на переконання колегії суддів, не свідчать про позбавлення відповідача можливості повноцінно брати участь у судовому процесі, у випадку відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.
Як вже зазначалось, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших, утворених відповідно до закону, військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Аналогічні за змістом висновки викладені у судових рішеннях Верховного Суду в справах від 14 грудня 2022 року №757/52540/16-ц та від 17 січня 2023 року №501/1699/17.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із оцінкою судом першої інстанції спірних правовідносин, оскільки, суд першої інстанції встановивши відсутність доказів про факт залучення відповідача ОСОБА_1 безпосередньо до заходів з відсічі та стримування збройної агресії російської федерації діяв на виконання вимог процесуального закону та обгрунтовано відмовив у зупиненні провадження у справі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 лютого 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 17 червня 2025 року.

Головуючий:         А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

       С.М. Копняк