ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/14222/24                                                        Суддя (судді) першої інстанції: Наталія БАРГАМІНА

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 липня 2025 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Бєлової Л.В. 
суддів:                     Аліменка В.О., Черпака Ю.К.,       

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 103230001850 від 07.08.2024 про відмову у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно, з урахуванням висновків суду, розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.07.2024 про призначення пенсії за віком.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково:
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 103230001850 від 07.08.2024 про відмову у призначенні пенсії в частині не зарахування до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення періоду з 04.01.1991 по 17.05.1991.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати ОСОБА_1 до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період з 04.01.1991 по 17.05.1991.
В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Відповідач вказує, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України Чернігівської області. Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області лише розглядали подану заяву позивача, в подальшому доступ до пенсійної справи відсутній, і рішення суду буде неможливо виконати.
Апелянт наполягає, що до страхового стажу було зараховано всі періоди, а також заперечує проти стягнення з пенсійного фонду витрат на професійну правничу допомогу. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року  відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
20 лютого 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому позивач повністю підтримує оскаржуване рішення та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Після надходження матеріалів справи до суду, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має посвідчення громадянина, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986-1992 роках категорії 3 серії НОМЕР_1 , видане 23.02.1993 (а.с. 28).
31.07.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою та відповідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до  статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  (а.с. 11-12).
Вказану заяву за принципом екстериторіальності було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії № 103230001850 від 07.08.2024 (а.с. 39).
Підставою прийняття вказаного рішення слугувало те, що страховий стаж на дату звернення складає 36 років 08 місяців 28 днів. Період постійного проживання та роботи у зоні посиленого радіологічного контролю, обчислений на підставі довідки від 24.03.2016 № 212 та витягу з реєстру територіальної громади від 31.01.2024, становить 03 роки 11 місяців 25 днів, в тому числі станом на 01.01.1993 становить 02 роки 11 місяців 22 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до  статті 55 Закону № 796-ХІІ. До періоду проживання згідно довідки від 24.03.2016 № 212 не зараховано період навчання з 01.09.1987 по 29.09.1989, період роботи з 02.10.1989 по 17.05.1991, оскільки заявниця навчалася та працювала у м. Чернігів, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Листом від 30.08.2024 № 1000-0212-8/146658 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повідомило позивача було про прийняте рішення про відмову в призначенні пенсії (а.с. 38).
Вважаючи рішення про відмову у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку протиправним, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що в даному випадку підтвердженим періодом проживання у зоні гарантованого добровільного відселення є періоди з 26.04.1986 по 31.08.1987, з 30.09.1989 по 01.10.1989, з 04.01.1991 по 29.07.1993, з 31.01.2024 по 31.07.2024 (дата звернення за призначенням пенсії), що становить 4 роки 5 місяців 5 днів, з них 3 роки 4 місяці 6 днів - станом на 01.01.1993.
За таких обставин, позивач має право на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, разом позивач має право на зниження пенсійного віку на 5 років. 
Разом з тим, суд першої інстанції не вбачав підстав для зарахування позивачу до періоду проживання на території зони гарантованого добровільного відселення періодів    навчання з 01.09.1987 по 29.09.1989 в Чернігівському середньому професійно-технічному училищі № 16 та роботу з 02.10.1989 по 03.01.1991 кухарем в Комбінаті загального харчування «Шкільний» міста Чернігова.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 103230001850 від 07.08.2024 про відмову у призначенні пенсії в іншій частині; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно, з урахуванням висновків суду, розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.07.2024 про призначення пенсії за віком, то суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в зазначеній частині позовних вимог, у зв`язку відсутністю достатнього періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 31.07.2024.
Також, враховуючи наявність документального підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, розрахунку таких витрат, зважаючи на часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1166,67 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи вищевикладені приписи, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині (в частині задоволених позовних вимог). 
Пунктом 2 частини першої  статті 11 Закону  України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  (далі - Закон) передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать: особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій.
Згідно пункту 3 частини першої  статті 14 Закону  для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які: - постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій; постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.
Відповідно до частини третьої  статті 15 Закону  підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Згідно з положеннями частин третьої, четвертої  статті 65 Закону  посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими цим Законом. Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501  затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок № 501 в редакції чинній на момент видачі позивачу посвідчення), яким регулює правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до абзацу третього пункту 5 Порядку № 51 потерпілим від Чернобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Статтею 55 Закону  визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.
Так, відповідно до пункту другого частини першої  статті 55 Закону  особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого  статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсійний вік зменшується на 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. * Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого  постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1  та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846, до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі  статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").
Відповідно до пункту 4.2 вказаного Порядку після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Отже, відповідно до наведених вище положень законодавства, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі вказаних абзаців пункту другого частини першої  статті 55 Закону  є факт проживання (не реєстрації) та/або праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з 26.04.1986 до 01.01.1993.
При цьому, особам, які додатково проживали в зоні посиленого радіологічного контролю в період з 26.04.1986 по 31.07.1986, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.
Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, згідно з довідкою Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 24.03.2016 № 212 позивач з 26.04.1986 по 29.07.1993 була зареєстрована та постійно проживала в АДРЕСА_1 , яке відповідно  постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106  відноситься до третьої зони/ зони добровільного (гарантованого) відселення (а.с. 13).
Також відповідно до довідки Мньовського старостинського округу Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 25.07.2024 № 339 позивач з 31.01.2024 зареєстрована та постійно проживала АДРЕСА_2 , яке відповідно  постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №  106  відноситься до третьої зони/ зони добровільного (гарантованого) відселення (а.с. 14).
Відповідач не зарахував до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період навчання з 01.09.1987 по 29.09.1989, період роботи з 02.10.1989 по 17.05.1991, оскільки заявниця навчалася та працювала у м. Чернігів, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, тому вважав, що період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 2 роки 11 місяців 22 дні.
Матеріалами справи підтеврджується, що в трудовій книжці серії НОМЕР_2 наявні записи про навчання з 01.09.1987 по 29.09.1989 в Чернігівському середньому професійно-технічному училищі № 16 та роботу з 02.10.1989 по 17.05.1991 кухарем в Комбінаті загального харчування «Шкільний» міста Чернігова (а.с. 29-31).
Разом з тим, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, відповідно до особистої картки позивача № 439, заведеної в Комбінаті загального харчування «Шкільний» міста Чернігова, позивач з 04.01.1991 по 29.04.1991 перебувала на лікарняному, а з 30.04.1991 по 17.05.1991 - у відпустці (а.с. 33-34).        
Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що період з 04.01.1991 по 17.05.1991 підлягає зарахуванню позивачу до періоду проживання на території зони гарантованого добровільного відселення, оскільки з січня 1991 року позивач перебувала на лікарняному, та надалі,    з 30.04.1991 перебувала у відпустці з подальшим звільненням.
Отже, підтвердженим періодом проживання у зоні гарантованого добровільного відселення є періоди з 26.04.1986 по 31.08.1987, з 30.09.1989 по 01.10.1989, з 04.01.1991 по 29.07.1993, з 31.01.2024 по 31.07.2024 (дата звернення за призначенням пенсії), що становить 4 роки 5 місяців 5 днів, з них 3 роки 4 місяці 6 днів - станом на 01.01.1993.
Відтак, як вірно визначив суд першої інстанції, позивач має право на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, разом позивач має право на зниження пенсійного віку на 5 років.
З урахуванням вищенаведеного у позивача наявне право на користування пільгами, встановленими  Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, і щодо призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого  статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на 5 років.
Оскільки згідно з частиною першою  статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років, а позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на пенсію за віком у позивача виникло з 17.01.2025.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта про    те, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області, а відповідач лише розглядав її заяву, і в подальшому не має доступу до справи, тому рішення суду буде неможливо виконати, колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями п. 4.10 Порядку №22-1 передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.
Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить, що з урахуванням принципу екстериторіальності призначення пенсії у випадку скасування судом рішення про відмову в її призначенні має здійснюватися саме тим територіальним органом Пенсійного фонду України, якого було уповноважено розглядати подану особою заяву вперше. До компетенції ж органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання) особи належить здійснення виплати пенсії після її призначення органом, який розглядає відповідну заяву.
У межах цього спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області виконує виключно 2 функції: прийняття документів та повідомлення про результати їх розгляду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, що свідчить про те, що жодних рішень владно-розпорядчого характеру, які б призводили до зміни чи встановлення прав та обов`язків позивача, останнім не приймалось.
Відтак, у спірному випадку обов`язок із перерахунку пенсії має бути покладено саме на Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області як орган, визначений за принципом екстериторіальності, який прийняв протиправне рішення про відмову у такому перерахунку.
Таким чином, саме Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, після скасування спірного рішення в частині, зобов`язано здійснити спірний перерахунок періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення.
Аналогічна за змістом правова позиція щодо визначення територіального органу Пенсійного фонду України, на якого необхідно покладати обов`язок із вчинення дій після скасування його рішення про відмову у призначенні (перерахунку) пенсії, висловлена Верховним Судом у постанові від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23.
Щодо заперечень про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1166,67 грн, колегія суддів зазначає таке. 
Приписи ч. 1  ст. 139 КАС України  визначають, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 1  ст. 132 КАС України  судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п. 1 ч. 3  ст. 132 КАС України  до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами ч. ч. 1, 2  ст. 134 КАС України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Приписи ч. 3  ст. 134 КАС України  визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 4  ст. 134 КАС України  для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому в силу положень ч. 5  ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України  розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч. 9  ст. 139 КАС України  при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом даної справи, у розмірі 3500,00 грн. суду було надано копії договору про надання правової допомоги від 10.09.2024, ордеру, квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 5 від 10.09.2024, рахунок-фактуру від 10.09.2024 (а.с. 40-42, 44).
З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 року у справі № 810/2760/17, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи, що спростовує доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що як вже було зазначено вище, приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, матеріали справи свідчать, що клопотання щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги відповідачем до суду першої інстанції не було заявлено.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є такими, що безпосередньо пов`язані з розглядом справи, вартість наданих послуг підтверджується документально, як і сплата відповідних грошових коштів.
За таких обставин та з урахуванням наведених вище мотивів колегія суддів вважає, що з огляду на критерії обґрунтованості, співмірності, зв`язку із справою та пропорційності, а також враховуючи відсутність клопотань відповідача про зменшення відповідного розміру відшкодування до суду першої інстанції, за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, в сумі пропорційній частково задоволеним вимогам - 1166,67 грн.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року. 
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. 
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.  243,  315,  316,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року - залишити без задоволення. 
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року - залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                     Л.В. Бєлова 

Судді                                                                                            В.О. Аліменко, 

                                                                                                     Ю.К. Черпак