ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

09 липня 2025 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 713/81/25
провадження № 22-ц/822/487/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.
секретар Паучек І. І.
позивач  ОСОБА_1 
відповідач Банилівська сільська рада Вижницького району Чернівецької області
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області
апеляційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 квітня 2025 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Пилип`юк І. В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області.
Просила суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельні ділянки площею 0,5745 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0047 та площею 0,5746 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0048, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташовані в селі Коритне Вижницького району Чернівецької області.
Позов обґрунтований тим, що 19 квітня 2016 року ОСОБА_2 склала заповіт, який посвідчено секретарем виконавчого комітету Коритненської сільської ради Вижницького району та зареєстровано у реєстрі за № 24, яким усе своє майно заповіла онуці ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 .
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, до складу якої увійшло наступне нерухоме майно:
1) земельна ділянки площею 0,57 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0047, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в селі Коритне Вижницького району Чернівецької області, і яка належала померлій згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 437258, виданого Вижницькою райдержадміністрацією 09 жовтня 2006 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 березня 2004 року серії ВВВ №779112, зареєстрованого у реєстрі за № 345;
2) земельна ділянка площею 0,57 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0048, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в селі Коритне Вижницького району Чернівецької області, і яка належала померлій згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЧВ № 039225, виданого Вижницькою райдержадміністрацією 25 серпня 2003 року.
Вказує на те, що вчасно прийняла спадщину, а інші спадкоємці першої черги відсутні.
01 листопада 2024 року державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори прийнято постанову № 635/02-31, якою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,5745 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0047 та земельну ділянку площею 0,5746 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0048 у зв`язку з тим, що за спадкодавцем не було зареєстровано право власності на вказані вище земельні ділянки.
Вказує, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-7300426772024 від 16 серпня 2024 року, земельна ділянка з кадастровим номером 7320583500:01:002:0047 належить на праві власності ОСОБА_3 , що свідчить про відсутність реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_2 . А згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ 7300426902024 від 16 серпня 2024 року земельна ділянка, з кадастровим номером 7320583500:01:002:0048 належить на праві постійного користування ОСОБА_2 , що свідчить про відсутність реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_2 .
Зазначає, що підстави для оскарження постанови нотаріуса не має, оскільки:
– після отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВВ №779112 від 18 березня 2004 року на земельну ділянку площею 0,57 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0047 після смерті ОСОБА_3 , на її ім`я 09 жовтня 2006 року Вижницькою РДА видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №437258, однак вона не зареєструвала право власності на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, але її право власності підтверджується саме державним актом на право власності на земельну ділянку;
– після оформлення ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,57 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0048, на її ім`я 25 серпня 2003 року Вижницькою РДА видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧВ №039225, однак державним реєстратором невірно зазначено вид права на земельну ділянку, а саме: замість реєстрації права власності на земельну ділянку, про що зазначено у самому державному акті, помилково зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою.
Вважає, що ОСОБА_2 мала право на вказані земельні ділянки на момент отримання державних актів на право власності на них, а отже і на момент смерті, а тому позивачка має право на їх успадкування.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 квітня 2025 року у позові ОСОБА_4 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що за життя ОСОБА_2 не дотримано положень частини 1 статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі державних актів), а саме: 
– на виконання вимог частини 1 статті 126 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі державних актів) вона одержала державні акти на право власності на земельні ділянки за формами, встановленими Кабінетом Міністрів України, які є дійсними, оскільки ніким не оспорені та в судовому порядку не скасовані;
– 25 серпня 2003 року, під час державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 7320583500:01:002:0048, належній ОСОБА_2 та 26 серпня 2003 року під час державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 7320583500:01:002:0047, належній ОСОБА_3 (18 березня 2004 року перейшла у спадщину ОСОБА_2 ), помилково зареєстровано право постійного користування земельними ділянками, а не право власності на них.
Наявність таких помилок спростовує доводи позивачки та її представника про виникнення права власності у ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки та унеможливлює провести перенесення відомостей про земельні ділянки з Державного земельного кадастру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у порядку взаємодії їх інформаційних систем на підставі статті 30 Закону України «Про Державний земельний кадастр».
Оскільки, у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надала доказів звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області) для виправлення допущених при веденні Державного земельного кадастру помилок з дотриманням процедури, встановленої статтею 37 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом є передчасним, а отже безпідставним та задоволенню не підлягає.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а також ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права за неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору.
Вказує на те, що висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки суду надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази того, що спадкодавець набула право власності на земельні ділянки, вчасно прийняла спадщину, та існують перешкоди для оформлення права власності у нотаріальному порядку і позивачкою було обрано належний та ефективний спосіб захисту.
Після оформлення ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,57 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0048, на її ім`я 25 серпня 2003 року Вижницькою РДА видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧВ №039225, однак державним реєстратором невірно зазначено вид права на земельну ділянку, а саме: замість реєстрації права власності на земельну ділянку, про що зазначено у самому Державному акті, помилково зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою, що не відповідає відомостям зазначеним у правовстановлюючому документі на право власності на земельну ділянку.
Станом на дату отримання спадкодавцем державних актів на право власності на земельні ділянки державна реєстрація земельних ділянок здійснювалася у порядку визначеному статтею 202 ЗК України, що також підтверджується і листом Державного комітету по земельних ресурсах від 06 травня 2005 року № 14-21-6/3541.
Згідно з відомостей державних актів на право власності на земельну ділянку зареєстровані в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 317, № 010631000037, та згідно листа Головного Управління Держгеокадастру у Чернівецькій області від 17 вересня 2024 року № III-113/0-0.1611-118/32-24, який міститься у матеріалах справи та свідчить про факт звернення позивача, на підставі кожного з державних актів відкрито Поземельну книгу.
Вважає, що спадкодавцем дотримано положень статей 125, 126, 202 ЗК України у редакції 2003-2006 років щодо набуття та підтвердження свого права власності на земельну ділянку.
Вказує, що зверталася у органи земельних ресурсів, і до державного реєстратора речових прав щодо внесення відповідних виправлень у державний реєстр речових прав та у Державний земельний кадастр, але законом не передбачено внесення таких змін (виправлень), а саме ні статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», ні статті 37 Закону України «Про Державний земельний кадастр» не передбачає внесення змін та виправлень у ситуації коли видано відповідні витяги, коли звертається спадкоємець, коли зареєстровано помилково право постійного користування замість права власності.
Таким чином, вважає, що суд дійшов помилкового висновку щодо недоведеності та необґрунтованості обставин, на які позивачка посилалася як на підставу своїх вимог, а відтак прийняв незаконне та необґрунтоване рішення.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області 02 грудня 2019 року, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 6).
Відповідно до копії заповіту ОСОБА_2 , посвідченого 19 квітня 2016 року секретарем виконавчого комітету Коритненської сільської ради Вижницького району Чернівецької області Калинчук Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 24, вбачається, що усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наявний запис, що станом на 13 січня 2020 року заповіт не змінювався і не скасовувався (а. с. 7).
Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 31 січня 1966 року виконавчим комітетом Коритненської сільської ради, згідно якого – ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_5 , батьками якої зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 8).
Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 14 листопада 1987 року виконавчим комітетом Коритненської сільської ради, вбачається, що 14 листопада 1987 року ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_5 , яким після реєстрації шлюбу присвоєно прізвища ОСОБА_7 (а. с. 9).
Згідно копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 24 серпня 1988 року виконавчим комітетом Вашківецької міської ради, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_8 , батьками якої зазначені ОСОБА_6 та ОСОБА_9 (а. с. 10).
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , виданого 26 травня 2014 року виконавчим комітетом Коритненської сільської ради, згідно якого – 26 травня 2014 року ОСОБА_10 уклав шлюб з ОСОБА_8 , якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_11 (а. с. 11).
З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 437258, виданого Вижницькою райдержадміністрацією 09 жовтня 2006 року, вбачається, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 березня 2004 року серії ВВВ №779112, зареєстрованого у реєстрі за № 345, є власником земельної ділянки площею 0,57 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0047, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в селі Коритне Вижницького району Чернівецької області (а. с. 12).
З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧВ № 039225, виданого Вижницькою райдержадміністрацією 25 серпня 2003 року, вбачається, що ОСОБА_2 на підставі розпорядження Вижницької райдержадміністрації від 10 липня 2003 року № 222 є власником земельної ділянки площею 0,57 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0048, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в селі Коритне Вижницького району Чернівецької області (а. с. 13).
Відповідно до копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-7300426772024, сформованого 16 серпня 2024 року, вбачається, що 26 серпня 2003 року Відділом Держземагентства у Вижницькому районі Чернівецької області проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,5745 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0047, цільове призначення – 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Коритненської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, вид права – право постійного користування земельною ділянкою, користувач – ОСОБА_3 , паспорт серії НОМЕР_6 , РНОКПП: НОМЕР_7 , документ, який є підставою для виникнення права – розпорядження Вижницької райдержадміністрації від 10 липня 2003 року № 222, документ, що посвідчує право – державний акт від 26 серпня 2003 року серії ЧВ №039224 (а. с. 14-20).
Згідно з копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-7300426902024, сформованого 16 серпня 2024 року, вбачається, що 25 серпня 2003 року Відділом Держземагентства у Вижницькому районі Чернівецької області проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,5746 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0048, цільове призначення – 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Коритненської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, вид права – право постійного користування земельною ділянкою, користувач – ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_8 , РНОКПП: НОМЕР_9 , документ, який є підставою для виникнення права – розпорядження Вижницької райдержадміністрації від 10 липня 2003 року №222, документ, що посвідчує право - державний акт від 25 серпня 2003 року серії ЧВ №039225 (а. с. 21-25).
Згідно з копією спадкової справи № 5/2020, заведеної 17 січня 2020 року після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Вашківці Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_1 на підставі заяви прийняла спадщину.
Постановою державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори Чернівецької області Міхно С. О. № 635/02-31 від 01 листопада 2024 року, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 0,5745 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0047, вид цільового визначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування Чернівецька область, Вижницький район, Коритненська сільська рада; земельну ділянку, площею 0,5746 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0048, вид цільового призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування Чернівецька область, Вижницький район, Коритненська сільська рада, у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності за спадкодавцем в Державному земельному кадастрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 26-29).
Згідно з копією листа відділу № 1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області № Ш-113/0-0.1611-118/32-24 від 17 вересня 2024 року, ОСОБА_1 повідомлено, що згідно даних Державного земельного кадастру на земельну ділянку 7320583500:01:002:0047 зареєстровано та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧВ 039224 від 26 серпня 2003 року, площею 0,57 га, реєстраційний номер 316, цільове призначення 01.01 – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, видано ОСОБА_3 . На підставі державного акту відкрито поземельну книгу. В реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано договір оренди земельної ділянки від 17 травня 2014 року терміном на 5 років, орендар ОСОБА_12 . Згідно з даними Державного земельного кадастру на земельну ділянку 7320583500:01:002:0048 зареєстровано та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧВ 039225 від 25 серпня 2003 року, площею 0,57 га, реєстраційний номер 317, цільове призначення 01.01 – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, видано ОСОБА_2 . На підставі державного акту відкрито поземельну книгу. В реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано договір оренди земельної ділянки від 17 травня 2014 року терміном на 5 років, орендар ОСОБА_12 (а. с. 30-31).
Довідкою Коритненського старостинського округу Банилівської сільської ради Вижницького району №02-18/128 від 03 лютого 2025 року, підтверджується, що у ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була єдина донька ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 . На даний час ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею згідно заповіту (а. с. 41).
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_10 , виданого 12 квітня 2016 року виконавчим комітетом Коритненської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_9 (а.с. 42).
Відповідно до відомостей про оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 7320583500:01:002:0048, площею 0,5746 га, цільове призначення – 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вартість земельної ділянки станом на 30 січня 2025 року становила 19 364 гривень 02 копійки (а. с. 43).
Відповідно до відомостей про оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 7320583500:01:002:0047, площею 0,5745 га, цільове призначення – 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вартість земельної ділянки станом на 30 січня 2025 року становила 19360 гривень 65 копійки (а. с. 44).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у частині другій статті 16 ЦК України.
Перелік способів захисту порушених прав та інтересів, закріплений у наведених нормах, не є вичерпним. Абзацом дванадцятим частини другої статті 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту її права чи інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 08, 09, 22 лютого 2022 року у справах № 209/3085/20, у справі № 910/6939/20, у справі № 761/36873/18 та ін.).
Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.
Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.
Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21).
Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).
Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним.
Інакше кажучи, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Саме в такому значенні має розумітися ефективний захист порушених прав особи.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною другою статті 2 ЦПК України визначено, що та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Тож завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.
Позивач як особа, якій належить право на звернення до суду з позовом за захистом свого права та інтересу, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, що потребують судового захисту, та спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб, який не суперечить закону і який він просить суд визначити у рішенні.
Натомість суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18, від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19, від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).
Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто повинне залежати як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17, від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17).
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.
Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами спору.
У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №227/3750/19 зазначено, що «визнання права власності в порядку спадкування за заповітом є належним способом захисту прав спадкоємця, якщо є перешкоди в оформленні його спадкових прав у нотаріальному порядку».
Згідно статті 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 стаття 1270 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (актовий запис про смерть від 02 грудня 2019 року № 142), що посвідчується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_11 , виданим 02 грудня 2019 року виконавчим комітетом Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області. 
19 квітня 2016 року ОСОБА_2 складено заповіт, який посвідчено секретарем виконавчого комітету Коритненської сільської ради Вижницького району Чернівецької області та зареєстровано у реєстрі за № 24. Відповідно до волевиявлення заповідача усе своє майно вона заповіла ОСОБА_1 .
Після смерті ОСОБА_2 (спадкодавця) залишилося спадкове майно, яке складається з:
– земельної ділянки площею 0,57 гa, кадастровий номер 7320583500:01:002:0047;
– земельної ділянки площею 0,57 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0048.
Я вбачається з спадкової справи №5/2020 заведеної після смерті спадкодавця, ОСОБА_1 вчасно прийняла спадщину.
01 листопада 2024 року державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії №635/02-31, з якої вбачається, що ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказані земельні ділянки, у зв`язку з тим що за спадкодавцем не було зареєстровано право власності на вказані вище земельні ділянки.
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-7300426772024 від 16 серпня 2024 року, земельна ділянка з кадастровим номером 7320583500:01:002:0047 належить на праві власності ОСОБА_3 , що свідчить про відсутність реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_2 . А відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 7300426902024 від 16 серпня 2024 року земельна ділянка, з кадастровим номером 7320583500:01:002:0048 належить на праві постійного користування ОСОБА_2 .
Після отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВВ №779112 від 18 березня 2004 року на земельну ділянку площею 0,57 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0047 після смерті ОСОБА_3 , на її ім`я 09 жовтня 2006 року Вижницькою РДА видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №437258, однак вона не зареєструвала право власності на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проте її право власності підтверджується саме державним актом на право власності на земельну ділянку;
Після оформлення ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,57 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0048, на її ім`я 25 серпня 2003 року Вижницькою РДА видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧВ №039225, однак державним реєстратором невірно зазначено вид права на земельну ділянку, а саме: замість реєстрації права власності на земельну ділянку, про що зазначено у самому Державному акті, помилково зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою, що не відповідає відомостям зазначеним у правовстановлюючому документі на право власності на земельну ділянку.
У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачка є єдиною спадкоємицею, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 .
Отже, Банилівська сільська рада Вижницького району Чернівецької області є належним відповідачем у справі.
Колегія суддів надаючи оцінку спірним правовідносинам, з урахуванням встановлених судами фактичних обставин справи, виходить з наступного.
Згідно статті 125 ЗК України у редакції чинній на момент оформлення спадкодавцем права власності на земельні ділянки право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Відповідно до статті 126 ЗК України (у редакції, яка діяла станом на дату отримання ОСОБА_2 державних актів на право власності на земельні ділянки) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.
У статті 202 ЗК України у редакції чинній на момент оформлення спадкодавцем права власності на земельні ділянки зазначено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.
Отже, станом на дату отримання спадкодавцем державних актів на право власності на земельні ділянки державна реєстрація земельних ділянок здійснювалася у порядку зазначеному у статті 202 ЗК України, що також підтверджується і листом Державного комітету по земельних ресурсах від 06 травня 2005 року № 14-21-6/3541.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що спадкодавцем дотримано положень статей 125, 126, 202 ЗК України у редакції 2003-2006 років щодо набуття та підтвердження свого права власності на земельну ділянку.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, зокрема, на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. 
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 у справі № 921/320/18.
Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо того, що у Державному земельному кадастрі наявна інформація, що у 2003 році у ДЗК проведено державну реєстрацію земельних ділянок, адже Державний земельний кадастр почав функціонувати в Україні лише з 01 січня 2013 року. Його впровадження було передбачено нормами Закону України «Про Державний земельний кадастр», прийнятого 7 липня 2011 року.
Згідно статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року. 
Відповідно до статті2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.
Ураховуючи вищенаведене, ОСОБА_2 набула право власності на вказані вище земельні ділянки, оскільки з моменту отримання державних актів на право власності на земельні ділянки її право не припинилося, докази протилежного в матеріалах справи відсутні, а ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом прийняла спадщину та успадкувала належне спадкодавцю право (право власності) на нерухоме майно.
Помилково зазначені в Державному земельному кадастрі відомості про право користування земельними ділянками ОСОБА_2 замість правильних відомостей про право власності останньої перешкоджають ОСОБА_1 , як спадкоємиці за заповітом, отримати свідоцтво про право на спадщину.
Право власності ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки підтверджено належними та допустимими доказами – відповідними державними актами встановлено зразка.
Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі 
№ 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22) дійшов висновку, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
Також колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14 серпня 2024 року у справі № 522/3974/20, відповідно до яких вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству, і тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Натомість належним способом захисту порушеного права позивача в такому випадку є позов про визнання права власності в порядку спадкування.
Верховний Суд у постанові від 04 червня 2025 року у справі № 592/1741/22 (провадження № 61-13015св24) вказав на те, що суд може констатувати відсутність предмету спору, що унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб, у випадку, якщо право позивача на спадщину ніким не оспорюється або сам позивач не сприяв реалізації своїх законних прав і обов`язків у досудовому порядку. Проте у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом.
З урахуванням вищенаведеного, колегія судів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 довела наявність порушеного права, а обраний позивачкою спосіб захисту відповідає критеріям належності та ефективності.
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про відмову у позові.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у встановленому порядку та розмірі сплачено судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1 211 гривень 20 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією від 09 січня 2025 року № 65369 та судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1 816 гривень 80 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією від 25 квітня 2025 року № 1487743990.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
З урахуванням викладеного з Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3 048 гривень.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, задовольнити.
Визнати за  ОСОБА_1  в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 0,5745 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0047, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в селі Коритне Вижницького району Чернівецької області.
Визнати за  ОСОБА_1  в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 0,5746 га, кадастровий номер 7320583500:01:002:0048, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в селі Коритне Вижницького району Чернівецької області.
Стягнути з Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3048 (три тисячі сорок вісім) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 10 липня 2025 року.

Суддя-доповідач                                        Олександр ОДИНАК

Судді        :                                                Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА