П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 569/25499/24
Провадження № 22-ц/4815/809/25

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Бучко Т.М. 
Рішення суду першої інстанції ухвалено 
18 березня 2025 року в м. Рівне 
(фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Лук?янчук Вікторії Сергіївни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
       У жовтні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" (далі – ТОВ " Юніт Капітал") звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 661359404 від 21 серпня 2022 року в розмірі 46 612 гривень. 
       Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що внаслідок порушення відповідачем своїх зобов`язань за укладеним із Товариством з обмеженою відповідальністю "Манівео швидка фінансова допомога" (далі – ТОВ "Манівео") кредитним договором у нього утворилася спірна заборгованість, яка у зв`язку з відступленням права вимоги на користь ТОВ "Юніт Капітал" підлягає стягненню на користь останнього в судовому порядку.
       Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2025 року позов задоволено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 користь ТОВ "Юніт Капітал" заборгованість за кредитним договором № 661359404 від 21 серпня 2022 року в розмірі 46 612 гривень.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Юніт Капітал" 4 422,40 гривень у відшкодування судових витрат.
       На рішення суду представником відповідача – адвокатом Лук`янчук В.С. подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в невідповідності викладених в ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
       На обґрунтування апеляційної скарги зазначалося про неправильність обрахунку заборгованості за відсотками. Так, відповідно до умов договору, ТОВ "Манівео" надало кредит у розмірі 10 000 гривень строком на 5 днів зі ставкою 2,10 % на день. Отже, загальна сума до повернення мала становити 11 050,00 гривень, з яких проценти — 1 050 гривень. 
Ураховуючи часткову сплату позичальником 5 510 гривень, дійсна заборгованість мала б становити лише 5 540 гривень. Тобто до стягнення підлягала лише сума процентів, нарахованих у межах обумовленого договором п`ятиденного строку кредитування, а не за завуальованими умовами, які дозволили кредитору вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму боргу. 
Звертала увагу на те, що нарахування процентів за межами п`ятиденного строку суперечить умовам договору, порушує принципи добросовісності, розумності та справедливості, а також не відповідає нормам захисту прав споживача, визначеним у ч. 4 ст. 42 Конституції України та п. 6 ст. 3 ЦК України. Разом із цим підлягають врахуванню положення тлумачення договору за правилом contra proferentem, згідно з яким двозначні умови повинні тлумачитися проти того, хто їх сформулював. Це особливо важливо в ситуаціях, коли одна зі сторін (зокрема кредитодавець) формулює умови договору або використовує стандартні шаблони, що не були індивідуально погоджені з іншою стороною. 
Незважаючи на наведене, заявник також покликалася на відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів про укладення договору позики в письмовій (електронній) формі відповідно до вимог ст. 207, 639, 1054 ЦК України та Закону України "Про електронну комерцію", а саме: доказів електронного акцепту чи оферти, підтвердження використання відповідачем одноразового ідентифікатора, реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційних системах кредитора, а також належності номеру мобільного оператора зв`язку відповідачу. 
Крім того, зверталася увага суду на те, що позивач не підтвердив факту отримання від первісного кредитора права вимоги (правонаступництва). На переконання заявника, наявні документи про укладення договорів факторингу, зокрема №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, не можуть стосуватися кредитного договору, адже правочин було укладено лише 21 серпня 2022 року. Тобто на момент передачі прав вимоги кредитний договір фактично не існував. Разом із тим для підтвердження здійснення правонаступництва не було надано необхідних доказів, зокрема: реєстрів прав вимоги, актів приймання-передачі, а також підтвердження оплати за передачу прав вимоги.
       З наведених підстав просить рішення суду першої інтсанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
       Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався, хоча про це роз`яснювалося ухвалою Рівненського апеляційного суду від 20 травня 2025 року.
       При цьому позивачем надіслано до суду пояснення, в яких просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
       Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
       Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
       Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
       Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
       Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Норма статті 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
       Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
       Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
       Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (надалі – Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
       У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
       Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
       Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).
       Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).
       Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII).
       Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
       З матеріалів справи вбачається, що 21 серпня 2022 року між ТОВ "Манівео" та ОСОБА_1 укладено в електронній формі договір кредитної лінії № 661359404, за яким позичальнику було надано 10 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності.
       Всупереч аргументам автора апеляційної скарги з договору про надання кредиту видно, що він відповідає законодавчому визначенню кредитного договору, передбаченому ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Зі змісту кредитного договору вбачається, що при його укладенні первісний кредитор з`ясував особу позичальника, персональні дані, а саме, серію і номер паспорту, місце реєстрації, ідентифікаційний номер та інформацію про банківську платіжну картку № НОМЕР_1 .
       Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
       Однак підстав вважати, що між сторонами не виникло кредитних правовідносин, колегією суддів не встановлено.
       Доказів про те, що персональні дані ОСОБА_1 були використані первісним кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його імені ним не надані. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно себе відповідних протиправних кримінально караних дій, що становлять склад злочину, відповідач не звертався. Не спростовано й того, що банківська платіжна картка не належала позичальнику або, що на неї не було здійснено переказу кредитних коштів.
       Також необґрунтовані доводи заявника про неналежне відступлення прав вимоги за договорами факторингів та неправомірність здійснення відчуження права вимоги за зобов`язанням, якого не існувало.
       Як видно з матеріалів справи, 28 листопада 2018 року між ТОВ "Манівео" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Таліон Плюс" (далі – ТОВ " Таліон Плюс") укладений договір факторингу № 28/1118-01, згідно з п.2.1 якого клієнт (ТОВ "Манівео") зобов`язується відступити фактору (ТОВ "Таліон Плюс") права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, зазначених вказаним договором. Строк дії вказаного договору факторингу закінчувався 28 листопада 2019 року.
       Відповідно до п.4.1 вказаного договору право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги.
       З реєстру прав вимоги № 201 від 01 листопада 2022 року, підписаного сторонами договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, вбачається, що ТОВ "Таліон Плюс" набуло права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 661359404 від 21 серпня 2022 року на загальну суму заборгованості 22 176 гривень.
       Договір факторингу було пролонговано на підставі додаткових угод до нього №19, 26, 27, 31, 32 до 31 грудня 2024 року. 
       Отже, на день укладення кредитного договору договір факторингу був чинний і ним відчужувалося існуюче право вимоги. 
       Згодом на підставі укладеного 23 лютого 2024 року між ТОВ "Таліон Плюс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" (далі – ТОВ "ФК Онлайн Фінанс") договору факторингу № 23/0224-01, останнє набуло права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 661359404 від 21 серпня 2022 року на загальну суму 46 612 гривень.
       02 грудня 2024 року ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" та ТОВ "Юніт Капітал" уклали договір факторингу № 02/12/24-У, за умовами якого позивач набув права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 661359404 від 21 серпня 2022 року на загальну суму 46 612 гривень.
       Така зміна кредиторів підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договорів факторингу та витягами з реєстрів боржників до кожного з договорів щодо відповідача.
       Тобто всупереч аргументам заявника наявні в матеріалах справи договори факторингу із витягами з реєстрів прав вимог підтверджують належне набуття позивачем права вимоги і сумнівів щодо цього не викликають.
       Разом з тим підтвердженими є доводи про неправомірне нарахування процентів, оскільки це здійснено поза межами узгодженого строку кредитування.
       При цьому колегія суддів зважає на таке. 
       У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Наведене спонукає до висновку, що протягом дії договірних відносин розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
       Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
       Висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, зробленому у постанові від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21), стверджується, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem". "Contra proferentem" (лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem") - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" ("no individually negotiated"), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін". Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.
       У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц (провадження № 61-2973св22) зазначено, що договір, як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з частиною першою ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу.
       Відповідно до заявки на отримання грошових коштів в кредит від 21серпня 2022 року сума кредиту становила 10 000 гривень, а строк кредиту - 5 днів (а.с. 29).
       Згідно з довідкою щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційні системі ТОВ "Манівео" сума кредиту становила 10 000 гривень, строк кредитування - 5 днів, а в наявній у ній таблиці вказано про те, що дата оплати на моменти вчинення дій, спрямованих на продовження строку користування кредитом, – 26 серпня 2022 року (а.с. 30). 
       З огляду на порядок дій споживача в інформаційно-телекомунікаційні системі ТОВ "Манівео" позичальнику пропонувалась можливість отримати кредит в сумі до 22 000 гривень терміном виключно до 30 днів (а.с.31-37). 
       Отже, на переконання колегії суддів, при вирішенні спору необхідно було розтлумачити умови укладеного між сторонами кредитного договору на користь споживача.
       Крім того, з огляду на зміст та тлумачення кредитного договору нарахування заборгованості за процентами поза 5-денним строком кредитування здійснювалась як міра відповідальності за порушення певних умов.
       Згідно із ч.8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
       Наведене не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
       Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначав, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
       Тому при стягненні заявленої позивачем заборгованості не підлягали врахуванню завуальовані, двозначні умовами, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно значні суми грошових коштів за користування кредитом поза чітко вказаного, заявленого позичальником та попередньо узгодженого строку кредитування.
       З урахуванням здійсненої позичальником оплати за кредитним договором в сумі 5 510 гривень, якими фактично було здійснено погашення як передбачених в межах строку кредитування нарахувань, так й неправомірних нарахувань поза межами строку, до стягнення підлягає заборгованість за тілом кредиту в сумі 5 540 гривень.
       Решта доводів апеляційної скарги на увагу не заслуговують як необґрунтовані.
       Підставою для зміни оскаржуваного рішення відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Лук?янчук Вікторії Сергіївни задовольнити частково.
       Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2025 року змінити.
       Зменшити стягнуту з ОСОБА_1 користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" заборгованість за кредитним договором № 661359404 від 21 серпня 2022 року з 46 612 (сорок шість тисяч шістсот дванадцять) гривень до 5 540 (п`ять тисяч п`ятсот сорок) гривень.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
       Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал"; код ЄДРПОУ: 43541163; адреса місцезнаходження: вул. Рогнідинська, буд.4А, офіс 10, м. Київ 01024;
       Відповідач: ОСОБА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                        Н.М. Ковальчук

                                                                       С.С. Шимків