П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 липня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/17417/24	

Перша інстанція: суддя Лебедєва Г.В.,
повний текст судового рішення
складено 24.10.2024, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Димерлія О.О.,
суддів: Шляхтицького О.І., Лук`янчук О.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 у справі №420/17417/24 за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В:
04.06.2024 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання за рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.07.2023 по справі №400/1172/22, та три проценти річних від простроченої суми;
- зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання за рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.07.2023 по справі №400/1172/22, та три проценти річних від простроченої суми, що у загальному розмірі складає 26  920грн. 34коп.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що виконуючи судові рішення у справі №400/1172/22 Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) не виплачено компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а також індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`яхання та 3% річних від простороченої суми, присудженої рішенням суду.
Відповідач – Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву вказуючи, що до 27.12.20.23 не було остаточного рішення суду, оскільки відповідачем неодноразово скеровувались до Верховного Суду касаційні скарги, а також подавалось до суду апеляційної інстанції клопотання про роз`яснення судового рішення. Також, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зауважує, що рішення про стягнення коштів з державного бюджету виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Як стверджує відповідач, ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області здійснено списання коштів з рахунків Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Станом на 19.06.2024 виконавчий лист у справі №400/1172/22 виконано в повному обсязі. Крім того, на думку суб`єкта владних повноважень, на спірні правовідносини не поширюється дія приписів ст.625 Цивільного кодексу України. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 у справі №420/17417/24 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Приймаючи вищеозначене рішення суд першої інстанції вказав, що в досліджуваній ситуації сторони перебували між собою у трудових, а не цивільно-правових відносинах, а тому до таких правовідносин положення цивільного законодавства не застосовуються.
Не погодившись із рішенням окружного адміністративного суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправльне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийняттям нового судового рішення про задоволення позових вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що на момент звернення до суду з позовом про стягнення з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) індексу інфляції та 3% річних за час порушення грошового зобов`язання за рішенням суду по справі №400/1172/22 сторони не перебували у трудових відносинах і позивач не заявляв позовних вимог про вирішення трудового спору. Отже, на думку ОСОБА_2 спірні правовідносини між сторонами не можуть регулюватись трудовим законодавством. Як відмічає позивач, відповідальність за затримку виплати середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, присудженого судовим рішенням, не врегульовано спеціальними нормами трудового законодавства, а тому в даному випадку необхідно застосовувати саме положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
У свою чергу, Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу, згідно із обґрунтуваннями якого, відповідач уважає, що оскаржуване рішення від 24.10.2024 окружним адміністративним судом прийнято із повним дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає. Натомість, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 уважає безпідставними.
В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.
Зокрема, колегією суддів установлено, що до звільнення ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).
Наказом Міністерства юстиції України від 19.02.2021 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за взаємною згодою сторін з 22.02.2021. 
Уважаючи, що ОСОБА_1 не виплачено належного розміру винагороди державного виконавця, останній звернувся до суду з позовом. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 у справі №420/6712/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видати наказ та виплатити ОСОБА_1 винагороду у загальній сумі 27653грн. 72коп. за довідками щодо розподілу винагороди від 22.02.2021 у виконавчих провадженнях №61042276, №63029940 та №63495512.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністратвиного суду від 26.10.2021 у справі №420/6712/21 апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишено без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 - без змін.
На виконання рішення суду по справі №420/6712/21 відповідачем 22.11.2021 сплачено на користь позивача винагороду державного виконавця (після відрахування всіх податків і зборів) у розмірі 22261грн. 24коп.
Також, уважаючи, що ОСОБА_1 не в повному обсязі виплачено винагороду державного виконавця, останній звернувся до суду з позовом. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 у справі №420/12968/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не виплати ОСОБА_1 винагороди державного виконавця на підставі наказу від 14.04.2020 № 1919 «Про виплату винагороди ОСОБА_1 » в сумі 191307грн. 82коп.
Зобов`язано Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виплатити ОСОБА_1 винагороду державного виконавця на підставі наказу від 14.04.2020 № 1919 «Про виплату винагороди ОСОБА_1 » в сумі 191  307грн. 82коп.
Постановою П`ятого апеляційного адміністратвиного суду від 29.12.2021 у справі №420/12968/20 апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції (м. Одеса) залишено без задоволення,  а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 - без змін.
На виконання рішення суду по справі №420/12968/20 відповідачем 14.07.2022 проведено остаточний розрахунок з позивачем та здійснено виплату винагороди державного виконавця в розмірі 154002грн. 79коп.
Уважаючи, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, останній звернувся до суду з позовом.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2023 у справі №400/1172/22 позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 при звільненні з державної служби всіх належних грошових сум.
Зобов`язано Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2021 по 14.07.2022 (день фактичного розрахунку) у розмірі 42095грн. 93коп.
Не погодившись із таким судовим актом сторони оскаржили його в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністратвиного суду.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.07.2023 у справі №400/1172/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) залишено без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2023 змінено та викладено абзац 3 його резолютивної частини в наступній редакції: 
«Зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2021 по 13.07.2022 включно (останній день затримки перед днем виплати) у розмірі 610782грн. 70коп.».
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2023 залишено без змін.
На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2023 у справі №400/1172/22 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області 03.05.2024 здійснено списання коштів з рахунків Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 на загальну суму 610  782грн. 70коп.
Уважаючи, що ОСОБА_1 має право на отримання індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання за рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.07.2023 по справі №400/1172/22 та 3% річних від простроченої суми, що у загальному розмірі складає 26  920грн. 34коп., останній звернувся до суду з даним позовом. 
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 3 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У частині 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених  статтею 11 цього Кодексу.
Із системного аналізу наведених норм слідує, що цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, з яким кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин 2 та 3 статті 11 Цивільного кодексу України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання встановлена  ст. 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України норма не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі 757/14073/16-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 у справі № 701/550/17-ц.
Відтак, грошове зобов`язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України за своєю правовою природою має цивільно-правовий характер.
Разом з тим, відповідно до   ст.116 КЗпП України (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює   стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у   статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений   законом   строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.
Згідно фактичних обставин справи, звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 акцентує увагу на несвоєчасному виконанні судових рішень у справі №400/1172/22 щодо виплати Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Одеса) на його користь середного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто між сторонами виникли саме трудові правовідносини, які врегульовані нормами Кодексу законів про працю України, а не цивільно-правові. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у виді інфляційних нарахувань і компенсації в розмірі трьох відсотків річних може виникати лише у договірних правовідносинах і не стосується правовідносин, що виникають у зв`язку із стягненням заробітку. Судове рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні покладає на боржника зобов`язання його виплатити. Однак, таке зобов`язання має іншу правову природу, аніж договірні відносини.
Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.02.2020 у справі №826/17656/16.
З наведених підстав колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції, що до досліджуваних правовідносин положення цивільного законодавства, зокрема, приписи ст.625 Цивільного кодексу України, не застосовуються.
При цьому, апеляційний адміністартивний суд відхиляє наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи стосовно того, що в спірних правовідносинах Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) має нарахувати та виплатити йому індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання за рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.07.2023 по справі №400/1172/22, та три проценти річних від простроченої суми, що у загальному розмірі складає 26  920грн. 34коп., адже вони ґрунтуються на неправильному трактуванні положень цивільного законодавства.
Установлені в межах даної справи фактичні обставини та зроблені судом апеляційної інстанції висновки у повному обсязі спростовують наведені позивачем в апеляційній скарзі твердження. 
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 у справі №420/17417/24 за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	О.І. Шляхтицький    О.В. Лук`янчук