Справа № 347/1977/24 
Провадження № 22-ц/4808/698/25
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               головуючого судді        Баркова В. М.,
               суддів                         Василишин Л. В.,
                                       Максюти І. О.,
               секретар                Шемрай Н. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2025 року у складі судді Крилюк М. І., ухвалене у м. Косові Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні своєю власністю,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року позивачка ОСОБА_1 пред`явила до відповідачки ОСОБА_2 позов про витребування майна (автомобіля) з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні своєю власністю. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 25 жовтня 2021 року між сторонами було укладено договір № 46 про надання інформаційно- консультаційних послуг з логістики та придбання автомобіля, за умовами якого відповідачка ОСОБА_2 зобов`язувалась від імені позивача придбати автомобіль на аукціоні в США, Канади та ОСОБА_3 , здійснити логістично-експедиторське обслуговування, перевезення автомобіля по території України і в міжнародному сполученні. Розмитнення автомобіля було за погодженням сторін. В подальшому, 10 грудня 2021 року між сторонами було укладено Додаток №1 до договору № 46 від 25 жовтня 2021 року, де були прописані вимоги до замовленого транспортного засобу, визначено модель автомобіля, а саме автомобіль марки CADILLAC XT4, номер кузова (VIN) НОМЕР_1 , а також зазначено суму за доставку транспортного засобу на територію України, експедиторські та брокерські послуги, а також дані осіб уповноважених на здійснення вказаних дій, зокрема ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
На виконання умов договору позивачка ОСОБА_1 перерахувала на аукціон грошові кошти за купівлю транспортного засобу в сумі 12 598 доларів США, 8 000 грн. відповідачці ОСОБА_2 відповідно до пункту 5.1. Договору як гарантійний платіж, а також 1 600 доларів США ОСОБА_4 за доставку і експлуатацію автомобіля та 35 000 грн. ОСОБА_6 за експедиторські послуги перевезення автомобіля із США в Україну.
Посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_2 свої вимоги за укладеним договором не виконала, продовжує утримувати спірний автомобіль та розпоряджається ним на власний розсуд, позивачка ОСОБА_7 з врахуванням уточнення позовних вимог просила витребувати автомобіль марки CADILLACXT4, FWDPREMIUMLUХURU, 2019 року випуску, номер кузова (VIN) НОМЕР_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , а також стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.
Рішенням Косівського районного суду івано-Франківської області від 14 березня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.
У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Скаржниця ОСОБА_1 вказує на те, що судом першої інстанції при прийнятті рішення не було взято до уваги того, що відповідачка отримала спірний автомобіль для передачі його позивачці, однак не передала його до тепер та незаконно притримує у себе. 
Поза увагою суду першої інстанції залишились доводи представника позивачки щодо неможливості зареєструвати автомобіль в законному порядку, оскільки відповідачка чинить перешкоди позивачці у користуванні нею автомобілем, розмитнені, реєстрації та розпорядженні законно набутим нею рухомим майном. Вказані перешкоди, на думку позивачки ОСОБА_1 можливо усунути шляхом добровільної передачі відповідачкою автомобіля відповідно до взятих на себе договірних зобов`язань.
Також скаржниця не погоджується із висновком суду про те, що нею не доведено право власності на спірний автомобіль, оскільки долученими до матеріалів справи доказами , а саме укладеним з відповідачкою договором № 46 від 25 жовтня 2021 року, рахунком з ідентифікацією автомобіля, за яким була здійснена оплата у розмірі 12 598 доларів США, платіжним дорученням в іноземній валюті підтверджується набуття нею прав на спірний автомобіль.
Крім того, позивачка ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №465/5492/15-ц, від 04 березня 2020 року у справі №234/5040/17, від 23 січня 2019 року у справі №484/3915/15-ц, від 10 травня 2023 року у справі №761/22937/18.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк відповідачка ОСОБА_2 не надала. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Білас Л. В. в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовою повісткою за останнім відомим суду місцем поживання (позивачка) та за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (адвокат Білас Л. В.), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Брикара О. М., який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновків, що позивачкою не надано безспірних доказів того, що вона є законним власником автомобіля, який просить витребувати від відповідачки, а також не надано доказів, що вказаний транспортний засіб відповідачка має у володінні. Також суд першої інстанції вказував, що позивачкою не надано свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, який просить витребувати з чужого незаконного володіння.
Судом першої інстанції встановлено, що 25 жовтня 2021 року між  ОСОБА_2 (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник) був укладений договір № 46 про надання інформаційно-консультаційних послуг з логістики та придбання автомобіля, за умовами якого відповідачка ОСОБА_2 зобов`язалась придбати для ОСОБА_1 автомобіль на аукціоні в США, Канади, та ОСОБА_3 , здійснити логістично-експедиторське обслуговування, перевезення автомобіля по території України і в міжнародному сполученні (а.с. 6-10).
Додатком № 1 від 10 грудня 2021 року до вказаного договору було визначено модель автомобіля, а саме: автомобіль марки CADILLAC XT4, номер кузова (VIN) НОМЕР_1 , встановлено його вартість у розмірі 12 598 доларів США, а також зазначено суму за доставку транспортного засобу на територію України, експедиторські та брокерські послуги, а також дані осіб уповноважених на здійснення вказаних дій, зокрема ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (зворот а.с. 10).
З матеріалів справи вбачається і не заперечується жодною із сторін, що 07 грудня 2021 року позивачка ОСОБА_1 переказала кошти в сумі 12 598 доларів США за придбаний автомобіль (а.с. 15-18).
Наявними в матеріалах справи копіями квитанцій підтверджується, що ОСОБА_1 в межах виконання вищезазначеного договору № 46 здійснювала також інші перекази коштів, зокрема:
- згідно копії квитанції АТ КБ Приватбанк № P24A1800650134C1206 від 13 грудня 2021 року – переказ коштів в розмірі 29 999 грн., в банк одержувача JOINT STOCK BANK UKRGASBANK. Дата проведення операції (а.с. 20);
- згідно копії квитанції АТ КБ Приватбанк № P24A1800662063С6693 від 13 грудня 2021 року – переказ коштів в розмірі 5 000 грн., в банк одержувача ОСОБА_8 (а.с. 21).
- згідно копії квитанції АТ КБ Приватбанк № Р24А1742214575С0213 від 25 листопада 2021 року – переказ коштів в розмірі 8 000 грн., одержувач ОСОБА_2 (а.с. 22).
Згідно копії розписки датованою від 13 грудня 2021 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 600 доларів США за доставку та експедирування автомобіля Cadillac XT 4 vin НОМЕР_1 . (а.с. 23).
Звертаючись до суду із позовом, позивачка посилалася на те, що відповідачка не виконала своє зобов`язання з передачі придбаного автомобіля, утримує його у себе та розпоряджається ним на власний розсуд.
При цьому судом першої інстанції було встановлено і сторони проти цього не заперечували, що придбаний автомобіль згідно умов договору № 46, повинен був доставлений в Україну через порт м. Одеса. Після придбання спірний автомобіль на виконання умов договору був забраний з майданчика аукціону та доставлений в порт на території США після чого поміщений в контейнер та завантажений на судно для фрахту. Однак, в зв`язку з початком 24 лютого 2022 року повномасштабного вторгнення рф на територію України доставка морських вантажів в порт м. Одеса стало неможливою через що судно прибуло в порт м. Гдиня у Польщі. Таким чином вартість доставки автомобіля значно зросла. Але позивачка постійно змінювала свою позицію с початку не бажаючи додатково оплачувати за непередбачувані логістичні витрати, пов`язані із доставкою авто через Польщу, потім бажала отримати кошти за придбаний автомобіль а згодом вимагала передати їй авто.
У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17 (провадження № 61-29040св18) вказано, що «… відповідно до частини першої статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, установлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Оскільки позивачкою не було надано суду належних та допустимих доказів тому що відповідачка фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог із цих підстав.
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 334 ЦК України).
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).
Критерієм віднесення речей до рухомих визначається можливість їх вільного переміщення у просторі. Автомобіль є рухомою річчю. За загальним правилом, право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна. Винятком із загального правила про те, що право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна є вказівка в нормі закону чи в положеннях договору. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть в договорі самі визначити момент виникнення права власності на рухому річ. Правила частини четвертої статті 334 ЦК України застосовуються до нерухомих речей. (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд від 26 квітня 2023 року у справі 569/20334/21 (провадження № 61-474св23).
Державна реєстрація транспортного засобу, на відміну від державної реєстрації прав на нерухомість, не має правотвірного характеру (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року в справі № 638/9047/19 (провадження № 61-8399св23)).
У пункті 7.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20 (провадження № 12-33гс22) вказано, що: «… положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу».
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 487/6183/18 (провадження № 61-21406св19) зроблено висновок, що «… позовні вимоги про скасування реєстрації та свідоцтва про реєстрацію автомобіля є неефективними способами захисту прав позивача, оскільки не відновлюють прав позивача і жодним чином не нівелюють негативні наслідки такого порушення, тому у їх задоволенні суди мали відмовити саме з цих мотивів».
Видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує (див. постанови: Верховного Суду: від 16 грудня 2020 року в справі № 278/3640/18 (провадження № 61-11481св20) та Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 911/1278/20 (провадження № 12-33гс22)).
Частиною четвертою статті 656 ЦК України встановлено, що до договорів купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Відповідно частини 1 статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (стаття 664 ЦК України).
Оскільки спірний автомобіль був переданий продавцем на доставку в Україну, позивачка на підставі ст. 334 ЦК України набула право власності на нього.
Відтак, не можна погодитися із висновком суду про те, що позивачка не є власником спірного автомобілю оскільки не зареєструвала його у встановленому законом порядку. Проте ці висновки суду на правильність ухваленого рішення не впливають.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом першої інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини друга статті 141 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-шоста статті 137 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У постанові Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі № 200/10535/19-а зазначено, що: «… відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат».
Касаційний цивільний суд Верховного суду у своїй постанові від 21 травня 2025 року у справі № 369/10615/19 акцентував увагу на те, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності відповідного заперечення іншої сторони, яка вказує на не співмірність витрат та наводить відповідне обґрунтування, за потреби – з наданням доказів невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Схожі висновки зроблені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року у справі № 520/5311/2020, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 серпня 2018 року у справі № 916/1283/17 та інших.
Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до апеляційного суду 01 травня 2025 року, представник відповідачки адвокат Брикар О. М. заявив клопотання щодо вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу та навів попередній розрахунок таких витрат (а.с 173-176) та подав відповідну заяву з доказами про понесені витрати на правничу допомогу (а.с. 179-180, 181, 182), тобто до ухвалення судового рішення апеляційним судом.
Так, за умовами укладеного 30 січня 2025 року відповідачкою ОСОБА_2 з адвокатським бюро «БРИКАР» договором про надання правничих послуг № 9 та додаткової угоди № 1 від 11 квітня 2025 року до цього договору розмір наданих правничих послуг в суді апеляційної інстанції оцінюється у розмірі 110 000 грн., які ОСОБА_2 зобов`язалася сплатити протягом 40 днів після набрання рішенням суду законної сили (п. 4.1, 4.2 договору № 9). При цьому сторони цього договору визначили, що за результатами надання правничих послуг відповідні акти не складаються, а єдиними фінансово-бухгалтерськими документами є сам договір та виставлені рахунки.
Представник позивачки адвокат Білас Л. В. зазначені заяву та докази отримала 01 травня 2025 року у свій електронний кабінет Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (а.с. 184), проте своїх мотивованих заперечень щодо неспівмірності судових витрат відповідачки складності справи, ціні позову, обсягу виконаної адвокатом роботи та критерію необхідності такої роботи, а також їх розумності не заявила. Відтак апеляційний суд вважає наявними підстави для стягнення витрат за надання правничої допомоги у заявленому розмірі.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2025 року – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати з оплати правничою допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 110 000 (сто десять тисяч) грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       Л. В. Василишин

       І. О. Максюта