ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 369/6352/22
провадження № 61-16223св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 травня 2024 року в складі судді Фінагеєвої І. О.та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року в складі колегії суддів Сушко Л.П., Музичко С. Г., Олійника В. І.
 
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частини нерухомого майна об`єктом права особистої приватної власності, поділ частини спільного сумісного нерухомого майна подружжя, покладення на сторони виконання зобов`язання з оплати отриманих в позику коштів та
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
1) визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок площею 201,6 кв. м, житловою площею 113,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , (далі - житловий будинок) та земельну ділянку площею 0,0532 га (рілля) з кадастровим номером 3222486603:02:002:0087 за адресою: АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка);
2) визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та на
1/2 частину земельної ділянки;
3) вирішити питання про розподіл судових витрат.
У жовтні 2022 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 , у якій вона просила:
1) залучити її до участі у справі як третю особу, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору;
2) визнати за нею право власності на 47,9/100 частини земельної ділянки;
3) визнати за нею право власності на 85,34/100 частини житлового будинку.
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив суд:
1) визнати за ним право особистої приватної власності на 54/100 частки житлового будинку;
2) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право приватної власності на 23/100 частки житлового будинку;
3) визнати за ним право особистої приватної власності всього на 77/100 частки житлового будинку;
4) визнати за ним право особистої приватної власності на 54/100 земельної ділянки;
5) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право приватної власності на 23/100 частки земельної ділянки;
6) визнати за ним право особистої приватної власності всього на 77/100 частки земельної ділянки;
7) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 23/100 частки житлового будинку;
8) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 23/100 частки земельної ділянки;
9) припинити право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та земельну ділянку;
10) покласти на ОСОБА_2 виконання обов`язку з повернення коштів, отриманих в позику в розмірі 16 770,00 євро, що еквівалентно 651 553,07 грн, та
17 000,00 дол. США, що еквівалентно 621 666,20 грн;
11) покласти на нього виконання обов`язку з повернення коштів, отриманих в позику в розмірі 16 770,00 євро, що еквівалентно 651 553,07 грн, та
17 000,00 дол. США, що еквівалентно 621 666,20 грн;
12) відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 ;
13) вирішити питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної інстанцій
28 травня 2024 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 частину земельної ділянки. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 . Відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .
Вирішуючи цей спір та задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовував висновки тим, що ОСОБА_1 не доведено на підставі належних, достатніх та допустимих доказів різницю у фінансовій участі колишнім подружжям у придбанні земельної ділянки та фінансування будівництва житлового будинку. Тому суд першої інстанції вважав неспростованою презумпцію спільного сумісного майна подружжя, у зв`язку з чим виснував про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про визнання спірних земельної ділянки та житлового будинку об`єктами спільної сумісної власності подружжя та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку у нерухомому майні.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на частку земельної ділянки та житлового будинку, суд першої інстанції обґрунтовував висновки тим, що докази в матеріалах та обставини в сукупності не дають підстав для беззаперечного висновку про те, що кошти, одержані ОСОБА_1 у борг, були отримані та витрачені в інтересах сім`ї, оскільки зі змісту розписок точне призначення коштів неможливо встановити з огляду на недостатність ідентифікуючих ознак. З огляду на недоведеність витрачення запозичених коштів в інтересах сім`ї, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність підстав визнавати, що на боргові зобов`язання ОСОБА_1 поширюється режим спільного сумісного майна подружжя.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на частину земельної ділянки та житлового будинку в рахунок погашення боргу за договором позики, суд першої інстанції обґрунтовував висновки тим, що розписки про отримання в борг коштів в іноземній валюті не містять вказівок щодо переходу права власності на частку земельної ділянки та житлового будинку до кредитора у разі невиконання умов зобов`язання боржником. Доказів наявності інших дійсних правочинів, на підставі яких у ОСОБА_3 виникло право власності на частину спірного нерухомого майна, матеріали справи не містять.
05 листопада 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 травня 2024 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером 3222486603:02:002:0087 за вказаною адресою є спільним майном подружжя, оскільки це майно придбане у період шлюбу.
Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що спірна земельна ділянка та житловий будинок був куплений за позичені ним грошові кошти у своєї матері, оскільки подані ним розписки складались без участі позивачки ОСОБА_2 і письмових доказів, які б підтверджували про її обізнаність та згоду на позику грошей, в матеріалах справи немає. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що доказів використання саме цих коштів, які були позичені відповідачем у третьої особи, на придбання земельної ділянки та будівництва будинку матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що житловий будинок збудований за рахунок отриманих відповідачем грошових коштів у вигляді премій, а тому ці кошти є особистою власністю відповідача, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки премії є складовою частиною заробітньої плати та є спільним майном подружжя. Щодо довідки, виданої ОСОБА_4 , про отримання премій за особливі заслуги за основним місцем роботи, суд апеляційної інстанції зазначив, що ці премії також є власністю подружжя та позивачка має право на 1/2 частини їх, оскільки  своїми діями, а саме веденням спільного господарства, народженням та вихованням двох дітей сприяла відповідачу у їх одержанні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
05 грудня 2024 року ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада                             2024 року, в якій просить їх скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_2 та в частині відмови в задоволенні його позову, передати справу в цій частині до суду першої інстанції на новий розгляд.
В іншій частині судові рішення не оскаржуються та Верховним Судом не переглядаються. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки судів про недоведеність його вимог щодо поділу боргових зобов`язань подружжя ґрунтуються на припущеннях. Суди неналежним чином проаналізували докази отриманих позикових коштів, без їх залучення в сім`ї не було фінансової можливості придбати спірну нерухомість. Жодного доказу про доходи ОСОБА_2 в період придбання майна не було надано, адже вона перебувала у відпустках у зв`язку з вагітністю та пологами, а також для догляду за дітьми до трьох років. 
У період з 01 січня 2009 року до 31 грудня 2015 року йому виплачувалися значні премії на роботі за відсутності сприяння в цьому  ОСОБА_2 (виключно його трудові заслуги), вкладені ним у придбання земельної ділянки та будівництво будинку. Сприяння в одержанні премії іншим з подружжя має бути доведена належними доказами, які відсутні в цій справі. Тому вагома частина спірної нерухомості є його особистою власністю. 
Суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц, від 14 листопада 2019 року в справі                     № 11-490сап19, від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц,                                  від 09 листопада 2021 року в справі № 635/4233/19, від 14 грудня 2022 року в справі № 477/2330/18, від 05 квітня 2023 року в справі № 369/7171/16-ц,                           від 10 квітня 2024 року в справі № 760/20948/16-ц, у постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року в справі № 317/3272/16-ц, від 06 червня 2019 року в справі № 337/474/14-ц, про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї; про те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу; про те, що під час вирішення спору про поділ майна подружжя необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання, наявність у подружжя боргів та зобов`язань, що виникли в інтересах сім`ї; щодо оцінки доказів. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_2 зазначає, що вона вела протягом                     15 років домашнє господарство та виховувала дітей, створила відповідні умови, сприятливі для ефективної праці  ОСОБА_1 . Придбане у шлюбі майно є спільною сумісною власністю подружжя незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Доказів використання позики для придбання земельної ділянки та будинку матеріали справи не містять. 
У заяві про стягнення судових витрат просила стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у Верховному Суді в розмірі 5 000,00 грн. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 вересня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
Сторони мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 27 жовтня 2021 року в справі № 369/12003/21 розірвав шлюб між ОСОБА_2 та                            ОСОБА_1 .
Відповідно до змісту довідки Виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області № 793 ОСОБА_2 станом на час звернення до суду з цим позовом зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також зареєстровані за цією адресою.
Матеріали справи містять копію акта Боярської міської ради Фастівського району Київської області від 09 листопада 2021 року № 1772, за змістом якого станом на день складення довідки за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають ОСОБА_2 ,                              ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Згідно з державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ПП № 375249 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0532 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Земельну ділянку ОСОБА_1 набув на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 416.
20 жовтня 2015 року ОСОБА_1 отримав технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинок зареєстроване за ОСОБА_1 02 лютого                       2016 року.
20 вересня 2009 року ОСОБА_1 склав розписку про те, що отримав від                    ОСОБА_3 у борг для придбання земельної ділянки 3 500,00 євро шляхом перерахування на його банківський рахунок.
30 травня 2010 року ОСОБА_1 склав розписку про отримання від ОСОБА_3 в борг 2 900,00 євро шляхом перерахування на його банківський рахунок.
14 жовтня 2010 року ОСОБА_1 склав розписку про отримання від ОСОБА_3 в борг 4 200,00 євро шляхом перерахування на його банківський рахунок.
27 серпня 2011 року ОСОБА_1 склав розписку про отримання від ОСОБА_3 в борг 7 570,00 євро шляхом перерахування на його банківський рахунок.
18 листопада 2011 року ОСОБА_1 склав розписку про отримання від                       ОСОБА_3 в борг 300,00 євро шляхом перерахування на його банківський рахунок.
24 липня 2012 року ОСОБА_1 склав розписку про отримання від ОСОБА_3 в борг 17 000,00 дол. США готівкою.
27 липня 2012 року ОСОБА_1 склав розписку про отримання від ОСОБА_3 в борг 17 000,00 дол. США готівкою.
04 вересня 2013 року ОСОБА_1 склав розписку про отримання від ОСОБА_3 в борг 14 970,00 Євро шляхом перерахування на його банківський рахунок.
30 квітня 2015 року ОСОБА_1 склав розписку про отримання від ОСОБА_3 в борг 100,00 Євро шляхом перерахування на його банківський рахунок.
09 вересня 2022 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів на загальну суму 34 000,00 дол. США та 33 540,00 Євро.
На підставі довідок Малого приватного підприємства Фірма «Ерідон»                                   від 15 березня 2023 року № 8-14 суд встановив, що ОСОБА_1 у 2009 році отримав дохід у розмірі 87 065,68 грн, зокрема 70 970,00 грн премії, у 2010 році -  82 690,00 грн, зокрема 82 690,00 грн премії, у 2011 році - 171 526,70 грн, зокрема премії 78 584,00 грн, у 2012 році - 189 436,14 грн, зокрема премії 90 658,00 грн, у 2013 році - 189 538,52 грн, зокрема 90 644,00 грн премії, у 2014 році -                              193 231,90 грн, зокрема 92 360,00 грн премії, у 2015 році - 203 357,86 грн, зокрема 101 970,00 грн премії.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу (далі - СК) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а в разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що спірну нерухомість - земельну ділянку та житловий будинок на ній придбано, зокрема, за рахунок отриманих в позику коштів та з урахуванням отриманих ним премій за особисті заслуги;  просить поділити боргові зобов`язання між ним та ОСОБА_7 як колишнім подружжям, а також визнати за ним право особистої власності на ту частку нерухомості, яка придбана за рахунок його премій. 
Верховний Суд висновує про безпідставність наведених доводів, з огляду на таке. 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року в справі                    № 638/18231/15-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, виснувала, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Висновки судів у цій справі не суперечать наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц, з огляду на встановлені в спірних правовідносинах обставини. 
Суди дали належну оцінку поданим ОСОБА_1 розпискам про отримання коштів від його матері та виснували, що доказів використання саме цих коштів на придбання земельної ділянки та будівництва будинку матеріали справи не містять.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц (провадження                                    № 14-400цс19)).
Суди зробили висновок про недоведеність обставин про те, що кошти, отримані відповідачем за розписками від своєї матері ОСОБА_3 , витрачені в інтересах сім`ї, і переоцінка таких доказів виходить за межі повноважень Верховного Суду. 
З огляду на недоведеність витрачання позичених коштів в інтересах сім`ї, правильним є висновок судів про те, що на боргові зобов`язання ОСОБА_1 не поширюється режим спільного сумісного майна подружжя. 
Отже, висновок судів про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 у частині покладення на ОСОБА_2 обов`язку з повернення                         1/2 частини взятих ОСОБА_1 коштів згідно з розписками відповідає встановленим фактичним обставинам справи та узгоджується з правовою позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
На підставі довідок Малого приватного підприємства Фірма «Ерідон»                                   від 15 березня 2023 року № 8-14 суд встановив, що ОСОБА_1 у 2009 році отримав дохід у розмірі 87 065,68 грн, зокрема 70 970,00 грн премії, у 2010 році -  82 690,00 грн, зокрема 82 690,00 грн премії, у 2011 році - 171 526,70 грн, зокрема премії 78 584,00 грн, у 2012 році - 189 436,14 грн, зокрема премії 90 658,00 грн, у 2013 році - 189 538,52 грн, зокрема 90 644,00 грн премії, у 2014 році -                              193 231,90 грн, зокрема 92 360,00 грн премії, у 2015 році - 203 357,86 грн, зокрема 101 970,00 грн премії.
Відповідно до частини другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню (частина третя статті 57 СК України).
Премія- основний, найбільш ефективний стимулюючий виробничу, підприємницьку, торговельну або комерційну діяльність вид додаткової, понад основну, заробітної плати, яка виплачується за поліпшення основних показників колективної та індивідуальної праці працівників, а також кінцевих загальних результатів виробничої, підприємницької, торговельної або комерційної діяльності (преамбула Методичних рекомендацій щодо оплати праці працівникам малих підприємств, схвалених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 13 серпня 2004 року № 186).
Преміювання здійснюється у двох формах: преміювання, передбачене системою оплати праці; преміювання як вид заохочення (поза системою оплати праці).
Статтею 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108-95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон про оплату праці) визначено структуру заробітної плати. Основна заробітна плата. Це -винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Враховуючи основні характеристики премій їх можна поділити на такі види: виробничі - виплачуються відповідно до умов преміювання, як правило, працівникам або групі працівників (підрозділам підприємства), які досягли найкращих результатів у праці, ця праця має бути пов`язана саме з виробничим процесом; за підсумками роботи за певний період (місяць, квартал, півріччя, рік)
Виробничі премії можна розділити на такі підвиди: одноразові - це премії, які передбачаються до нарахування і виплати тільки один раз за виконання умов преміювання; багаторазові (за встановленою преміальною системою) - це премії, що можуть бути нараховані тільки один раз протягом певного календарного періоду часу у разі виконання умов преміювання саме в цей період часу. Кількість таких календарних тимчасових періодів, на які поширюється преміювання, може бути як обмеженою, так і не обмеженою, відповідно, кількість можливих нарахувань премій також може бути обмежена або не обмежена. Після закінчення одного календарного періоду, під час якого діє преміювання, настає наступний, як правило, рівний за тривалістю попередньому. Незалежно від досягнутих працівником або групою працівників результатів у попередньому календарному періоді, вони анулюються за настання нового календарного періоду і відлік починається з нуля; премії, що можуть бути нараховані за кожен випадок виконання умов преміювання незалежно від того, скільки таких випадків станеться протягом того або іншого періоду часу.
Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 23 липня 2024 рокув справі № 553/696/21. 
ОСОБА_1 не спростував тих обставин, що нараховані йому за період з                      2009 року до 2015 року премії пов`язаніз виконанням виробничих завдань і функцій, які відповідно до положень статті 2 Закону про оплату праці входять до складової заробітної плати, тобто є основним доходом особи, який за загальним правилом є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У зв`язку з цим обґрунтованими є висновки судів про відмову у визнанні за ОСОБА_1 права особистої власності на ту частку нерухомості, яка придбана за рахунок зазначених премій. 
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 липня 2019 року в справі                       № 554/8023/15-ц,від 10 квітня 2024 року в справі № 760/20948/16-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі,виснувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання. 
Суди дотримались таких висновків,  встановивши, що спірний житловий будинок та земельна ділянка набуті у власність подружжя у шлюбі, врахувавши неспростовану ОСОБА_1 презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, зробили обґрунтований висновок про те, що це майно відповідно до статей 60, 70 СК України належить сторонам на праві власності у рівних частках.
Суди дослідили усі наявні в справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і обґрунтовано виснували про поділ між сторонами земельної ділянки та будинку, придбаних у шлюбі. 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника із висновками судів щодо їх оцінки. 
Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.
Власна інтерпретація учасником справи обставин справи та юридичного змісту норм права, яка не збігається з висновками суду, не є доказом помилковості висновків суду.
Стосовно доводів касаційної скарги про те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, від 14 листопада 2019 року в справі                               № 11-490сап19, від 09 листопада 2021 року в справі № 635/4233/19,                                  від 14 грудня 2022 року в справі № 477/2330/18, від 05 квітня 2023 року в справі№ 369/7171/16-ц, у постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року в справі № 317/3272/16-ц, від 06 червня 2019 року в справі № 337/474/14-ц, про те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу; щодо оцінки доказів, необхідно зазначити таке. 
У постанові від 14 листопада 2019 року в справі № 11-490сап19 Велика Палата Верховного Суду розглядала скарга на рішення Вищої ради правосуддя про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, тобто правовідносини в справі № 11-490сап19не є подібними до спору в цій справі щодо поділу майна подружжя. 
Нерелевантними є також висновки, наведені в постановах Верховного Суду                   в справах № 317/3272/16-ц та № 337/474/14-ц, про те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. 
Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Однак у цій справі відсутні обставини наявності в ОСОБА_2 зобов`язання, з метою ухилення від виконання якого очевидним є подання цього позову про поділ майна подружжя. ОСОБА_1 не є кредитором щодо ОСОБА_2 , права якого могли б порушуватися заявленим позовом. 
Посилаючись на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду                           від 09 листопада 2021 року в справі № 635/4233/19, від 14 грудня 2022 року в справі № 477/2330/18, від 05 квітня 2023 року в справі № 369/7171/16-ц, заявник цитує зміст статті 89 ЦПК України про те, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі                    № 373/2054/16-ц, на яку також посилається заявник, сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України.
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Заявник у касаційній скарзі не вказав, яким чином суди в цій справі інакше застосували статті 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України, ніж це зробила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 09 листопада 2021 року в справі                       № 635/4233/19, від 14 грудня 2022 року в справі № 477/2330/18, від 05 квітня 2023 року в справі № 369/7171/16-ц, від 16 січня 2019 року в справі                                  № 373/2054/16-ц.
Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині без змін.  
 
Щодо судових витрат
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у ОСОБА_1 (заявником за касаційною скаргою) зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.
 
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу
У заяві про стягнення судових витрат просила стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у Верховному Суді в розмірі 5 000,00 грн. Ця заява була надіслана ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним повштовим відправленням. 
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.
Відповідно до акта виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 23 січня 2023 року № 23/01/23, укладеного між адвокатом та ОСОБА_2 , за підготовку клопотання про доступ до матеріалів справи, опрацювання касаційної скарги та підготовку відзиву адвокату сплачено 5 000,00 грн. Також до заяви про стягнення судових витрат додано платіжну інструкцію про сплату вказаної суми. 
До закінчення розгляду справи у касаційному порядку  ОСОБА_1 клопотання про зменшення заявленої  ОСОБА_2 суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не подав. 
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, Верховний Суд зробив висновок про задоволення заяви ОСОБА_2 та стягнення із ОСОБА_1                              5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада                           2024 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 та в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 залишити без змін. 
Заяву представника ОСОБА_2  - адвоката Чернецької Ганни Миколаївни про стягнення судових витрат задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги за подання відзиву на касаційну скаргу, у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	О. М. Ситнік     В. М. Ігнатенко      І. М. Фаловська