ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року 
м. Київ

cправа №  916/1614/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кібенко О.Р. - головуючий, Бакуліна С.В., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Янковського В.А.,
представників учасників справи:
Громадської організації "Товариство "Восток" - не з`явився,
Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Одеській області - Міняйло О.М.,
Південнівської міської ради Одеського району Одеської області - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Громадської організації "Товариство "Восток"
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.02.2025 (суддя Волков Р.В.)
та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.04.2025 (колегія суддів: Принцевська Н.М., Діброва Г.І., Ярош А.І.)
у справі за позовом Громадської організації "Товариство "Восток" (далі - ГО)
до відповідачів:
1)          Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - ГУНП в Одеській області);
2)          Південнівської міської ради Одеського району Одеської області (далі - Міська рада)
про відшкодування шкоди у розмірі 1 600 000,00 грн.
СУТЬ СПОРУ
1.          У цій справі постало питання щодо юрисдикції спору у справі за позовом громадської організації до Держави Україна (в особі ГУНП в Одеській області та Міської ради) про відшкодування шкоди. 
2.          Позивач визначав розмір матеріальної шкоди, виходячи з того, що з 11.04.2018 на земельній ділянці в районі АЗС Shell в м. Южне Одеської області без будь-яких підстав самовільно встановлено шлагбаум при в`їзді на зазначену земельну ділянку, при цьому здійснюється збирання коштів з членів ГО по 100 грн в місяць з кожного учасника.
3.          Обґрунтовуючи вимоги в частині стягнення моральної шкоди, позивач зазначав, що члени ГО потерпали від дій Міської ради щодо порушення принципу доброго врядування, а ГУНП в Одеській області на такі протиправні дії не реагує.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
4.          За змістом статуту ГО, затвердженого протоколом №1 від 06.02.2020 та розміщеного у відкритому доступі на сайті Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається таке:
-          товариство є неприбутковою організацією; доходи (прибутки) неприбуткової організації використовуються виключно для фінансування видатків на утримання такої неприбуткової організації, реалізації мети (цілей, завдань) та напрямів діяльності, визначених її установчими документами (п.1.3);
-          товариство є юридичною особою з дати його державної реєстрації (п.2.1);
-          товариство може представляти свої інтереси та інтереси членів ГО, вести будь-які справи у всіх державних органах виконавчої влади, установах, судах України усіх рівнів (господарських судах усіх рівнів, Верховному Суді України, судах загальної юрисдикції, адміністративних судах) а також наглядових інспекціях, у будь-яких інших державних та недержавних установах та організаціях з усіма правами, які надані чинним законодавством України позивачу, відповідачу, третій особі (п.2.3);
-          товариство створено з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб його членів на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів, розвитку їх самоорганізації, самоуправління та самоконтролю, поділу між ними витрат та можливих ризиків (п.3.1);
-          товариство у всіх державних органах виконавчої влади та установах, у судових органах всіх рівнів, органах прокуратури, у будь-яких інших державних та недержавних установах та організаціях з усіма правами, які надані Законом України позивачу, відповідачу, третій особі представляє Голова правління (п.10.4).
5.          У квітні 2024 року ГО звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Держави Україна в особі ГУНП в Одеській області про відшкодування шкоди у розмірі 1 600 000,00 грн, завданої бездіяльністю ГУНП в Одеській області впродовж п`яти років.
6.          В обґрунтування позову ГО посилалася на звернення 13.12.2019 до ГУНП в Одеській області із заявою щодо незаконного встановлення шлагбауму на земельній ділянці м. Южного Одеської області в районі АЗС Shell, ігнорування керівництвом ГУНП в Одеській області вказаної заяви шляхом не складання протоколу за ст.186 КУпАП (самоуправство), підтвердження рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 у справі №420/3793/20 незаконності дій ГУНП в Одеській області, відсутність реакції останнього на скаргу від 30.09.2023 щодо порушення Южненською міською радою приписів ст.30 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні", а також на ігнорування ГУНП в Одеській області ухвалення Одеським окружним адміністративним судом рішення від 18.11.2020 у справі №420/3793/20, наслідком чого, як зазначає позивач, є такі обставини: наявність шлагбауму на своєму місці; продовження поборів з членів ГО; відсутність договору оренди земельної ділянки, на якій розташовані гаражі ГО; земельна ділянка не сформована як об`єкт цивільних прав (відсутній кадастровий номер); право власності на гаражі, які збудовані громадянами (членами ГО) за власні кошти, не зареєстровано за жодним суб`єктом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та не визнається Южненською міською радою.
7.          Позивач визначає розмір шкоди, виходячи з того, що з 11.04.2018 на земельній ділянці в районі АЗС Shell м. Южне Одеської області без будь-яких підстав самовільно встановлено шлагбаум при в`їзді на зазначену земельну ділянку, при цьому здійснюється збирання коштів з членів ГО по 100 грн в місяць з кожного учасника.
8.          Формула запропонованого позивачем розрахунку виглядає таким чином: 240 x 100 x 65 = 1 560 000,00 грн, де 240 - кількість членів ГО, 100 - сума, яка збиралась з кожного учасника ГО в місяць, 65 - кількість місяців від 19.06.2018 до 19.11.2023. Відтак, розмір шкоди згідно розрахунку позивача становить 1 560 000 грн.
9.          Моральну шкоду позивач, з посиланням на ст.23 Цивільного кодексу України, оцінює в 40 000 грн, про що також зазначає в розрахунку.
10.          При цьому, обґрунтовуючи вимоги в частині стягнення моральної шкоди, позивач зазначав, що члени ГО потерпали від дій Южненської міської ради щодо порушення принципу доброго врядування, а ГУНП на такі протиправні дії не реагує.
11.          Господарський суд Одеської області ухвалою від 27.11.2024 залучив до участі у справі Міську раду як співвідповідача.
12.          Господарський суд Одеської області ухвалою від 22.04.2024 позовну заяву повернув заявнику на підставі п.1 ч.5 ст.174 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).
13.          Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 01.10.2024 ухвалу Господарського суду Одеської області від 22.04.2024 скасував, матеріали справи №916/1614/24 направив до Господарського суду Одеської області для вирішення питання про відкриття провадження.
14.          Господарський суд Одеської області ухвалою від 28.10.2024 прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі №916/1614/24.
15.          10.02.2025 ГУНП в Одеській області подало до суду клопотання про закриття провадження у справі стосовно ГУНП на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК. Заявник посилався на те, що цей спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. В обґрунтування своєї позиції ГУНП в Одеській області посилалося на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.04.2024 у справі №910/17395/23.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
16.          Господарський суд Одеської області ухвалою від 18.02.2025 задовольнив клопотання представника Головного управління Національної поліції в Одеській області про закриття провадження у справі та закрив провадження у справі.
17.          Суд першої інстанції дійшов висновку, що справа №916/1614/24 не підлягає вирішенню в господарських судах України, оскільки, по-перше: між позивачем та відповідачами відсутні господарські правовідносини в розумінні ст.3 Господарського кодексу України, та, по-друге: позов у цій справі фактично подано в інтересах фізичних осіб, які є членами ГО, а не на захист власних інтересів позивача як юридичної особи, що є підставою для закриття провадження у справі згідно з п.1 ч.1 ст.231 ГПК, у зв`язку з чим клопотання представника відповідача-1 підлягає задоволенню.
18.          Суд першої інстанції також вказав, що оскільки представник відповідача-1 заявив клопотання про закриття провадження лише стосовно вимог до ГУНП в Одеській області, то провадження підлягає закриттю і в частині вимог до Міської ради з аналогічних підстав, які наведені в ухвалі суду.
19.          Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 03.04.2025 ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.02.2025 залишив без змін.
20.          Постанова суду апеляційної інстанції мотивована таким:
-          позов у справі №916/1614/24 фактично спрямовано на захист прав фізичних осіб членів ГО;
-          виконання судового рішення у цій справі пов`язане із задоволенням майнових вимог фізичних осіб, оскільки у зазначеному спорі позивач у статусі громадської організації захищає не власні інтереси, як юридичної особи, а фактично діє в інтересах фізичних осіб - членів ГО та представляє їх інтереси в суді на підставі положень Закону "Про громадські об`єднання" (статті 11, 21), а також відповідно до статутних завдань такої організації (пункти 1.3., 2.1., 3.1., 10.4. статуту);
-          між позивачем та відповідачами відсутні господарські правовідносини в розумінні ст.3 Господарського кодексу України, наявність яких є визначальним при віднесенні спору між юридичними особами до компетенції господарських судів;
-          громадська організація, звернувшись з позовом до відповідачів про відшкодування збитків та моральної шкоди, реалізувала передбачені її статутними завданнями представницькі функції щодо захисту прав фізичних осіб - членів такої організації, які, на думку представника фізичних осіб в особі керівника ГО, було порушено відповідачами;
-          позов у цій справі фактично подано в інтересах фізичних осіб, які є членами товариства, а не на захист власних інтересів позивача, як юридичної особи;
-          щодо заперечень апелянта стосовно посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.04.2024 у справі №910/17395/23 за позовом ГО до Держави України в особі Національного агентства з питань запобігання корупції про відшкодування шкоди, у якій суд встановив обставини стосовно того, що позивач ГО у статусі громадської організації захищає не власні інтереси як юридичної особи, а фактично діє в інтересах фізичних осіб членів ГО, які відповідно до ч.4 ст.75 ГПК, які, на думку суду першої інстанції, є преюдиційними для справи №916/1614/24, колегія суддів зазначає таке: у цій справі №916/1614/24 щодо суб`єктно-предметного складу позовної заяви, саме відносно яких було здійснено висновок Верховним Судом, повністю тотожні такому суб`єктно-предметному складу справи №910/17395/23;
-          порівнюючи обставини справи №910/9554/20 (ГО посилалося на необхідність застосування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 у справі №910/9554/20) з обставинами у справі №916/1614/24, колегія суддів вважає, що правовідносини, з яких виникли спори в цих справах, не є подібними.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, інших заяв учасників справи
21.          14.04.2025 ГО через систему Електронний суд звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.02.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.04.2025, в якій просить їх скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
22.          ГО посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказуючи таке:
-          суд апеляційної інстанції всупереч ч.4 ст.75 ГПК не взяв до уваги посилання на постанову Одеського апеляційного суду від 27.04.2021 у справі №522/6921/20;
-          суд апеляційної інстанції відхилив доводи, що ГО вже звертався до суду за захистом з аналогічним позовом в рамках цивільної юрисдикції та Приморський районний суд міста Одеси ухвалою від 30.04.2020 у справі №522/6921/20 відмовив у прийнятті позовної заяви;
-          суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржувану постанову, порушив приписи ст.4 ГПК, статей 36, 55 Конституції України та порушив право на справедливий суд згідно зі статтями 6 ЄКПЛ та 47 Хартії основних прав ЄС і право на ефективний засіб правового захисту згідно зі статтями 13 ЄКПЛ та 47 Хартії.
23.          15.05.2025 ГУНП в Одеській області через систему Електронний суд подало відзив, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
24.          У відзиві ГУНП в Одеській області зазначає, зокрема, таке:
-          позивач не заперечував той факт, що він звернувся до суду за захистом не власних інтересів, а інтересів його членів - фізичних осіб;
-          обставини в справі 916/1614/24 щодо суб`єктно-предметного складу позовної заяви, саме відносно яких було здійснено висновок Верховним Судом, повністю тотожні такому суб`єктно-предметному складу справи №910/17395/23;
-          доводи ГО, що до цієї справи преюдиційною є саме постанова Одеського апеляційного суду від 27.04.2021 №522/6921/20, то таке твердження скаржника є безпідставним; застосуванню підлягають саме висновки Верховного Суду.
Надходження касаційної скарги на розгляд Верховного Суду
25.          Верховний Суд ухвалою від 05.05.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГО, розгляд касаційної скарги призначив у відкритому судовому засіданні на 18.06.2025.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
26.          З огляду на п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
27.          Поняття "суд, встановлений законом" стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (п.24 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України", заяви №29458/04 та №29465/04).
28.          Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (ст.125 Конституції України).
29.          З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародне і національне законодавство передбачає принцип спеціалізації судів.
30.          Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №127/21764/17, від 23.03.2021 у справі 367/4695/20).
31.          При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
32.          Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
33.          Статтею 20 ГПК визначено, що господарські суди розглядають, зокрема, справи, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.
34.          У цій справі ГО звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Держави Україна в особі ГУНП в Одеській області про відшкодування шкоди у розмірі 1 600 000,00 грн, завданої бездіяльністю ГУНП в Одеській області впродовж п`яти років.
35.          Відповідно до ст.1 Закону "Про громадські об`єднання" громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів; за організаційно-правовою формою воно утворюється як громадська організація або громадська спілка. Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи. Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку.
36.          Частиною 2 ст.21 Закону "Про громадські об`єднання" встановлено, що громадське об`єднання зі статусом юридичної особи наділено правами бути учасником цивільно-правових відносин, набувати майнові і немайнові права відповідно до законодавства; здійснювати відповідно до закону підприємницьку діяльність безпосередньо, якщо це передбачено статутом громадського об`єднання, або через створені в порядку, передбаченому законом, юридичні особи (товариства, підприємства), якщо така діяльність відповідає меті (цілям) громадського об`єднання та сприяє її досягненню. Відомості про здійснення підприємницької діяльності громадським об`єднанням включаються до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
37.          Отже, засновники (учасники) громадського об`єднання зі статусом юридичної особи наділяють таке об`єднання певними повноваженнями (компетенцією), що не виключає делегування йому функцій представництва для захисту їхніх прав та інтересів у правовідносинах із третіми особами, в тому числі щодо судового захисту.
38.          Товариство може представляти свої інтереси та інтереси членів ГО, вести будь-які справи у всіх державних органах виконавчої влади, установах, судах України усіх рівнів (господарських судах усіх рівнів, Верховному Суді України, судах загальної юрисдикції, адміністративних судах), а також наглядових інспекціях, у будь-яких інших державних та недержавних установах та організаціях з усіма правами, які надані чинним законодавством України позивачу, відповідачу, третій особі (п.2.3 статуту ГО).
39.          ГО, звернувшись з цим позовом до суду, реалізувала передбачені її статутними завданнями представницькі функції щодо захисту прав фізичних осіб - членів такої організації.
40.          Це, зокрема, вбачається із обґрунтування позовних вимог: розмір матеріальної шкоди обраховувався, виходячи з кількості членів ГО, а щодо вимог про стягнення моральної шкоди позивач посилається на те, що члени ГО потерпали від дій Южненської міської ради щодо порушення принципу доброго врядування, а ГУНП на такі протиправні дії не реагує.
41.          Суди попередніх інстанцій правильно вказали, що спірні правовідносини виникли між фізичними особами, які, стверджуючи про заподіяння їм матеріальних збитків та моральної шкоди за результатами бездіяльності відповідача - юридичної особи, уповноважили на представництво своїх інтересів створену ними громадську організацію, в той час як громадська організація, звернувшись з позовом до відповідачів про відшкодування збитків та моральної шкоди, реалізувала передбачені її статутними завданнями представницькі функції щодо захисту прав фізичних осіб - членів такої організації.
42.          Отже, позов у цій справі фактично подано в інтересах фізичних осіб, які є членами товариства, а не на захист власних інтересів позивача, як юридичної особи.
43.          Крім того, між позивачем та відповідачами відсутні господарські відносини в розумінні ст.3 Господарського кодексу України, наявність яких є визначальним при віднесенні спору між юридичними особами до компетенції господарських судів.
44.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.03.2021 у справі №367/4695/20 у спорі між громадською організацією, яка звернулася від імені споживачів, та юридичною особою, яка надавала послуги, вказала таке:
"Тобто законом надано право громадським організаціям споживачів звертатися до суду, у тому числі і до юридичних осіб, які є управителями багатоквартирних житлових будинків та які надають комунальні послуги в інтересах побутових споживачів, незалежно від їх членства у вказаній громадській організації, за захистом прав таких споживачів.
При цьому в Законі № 1023-XII чітко визначено, що вказане рішення стосується лише і виключно споживачів, права яких порушено протиправними діями суб`єкта господарювання, який надає відповідні послуги.
Між ГО "Ірпінська спілка споживачів" та КП "УЖКГ "Ірпінь" відсутні правовідносини в розумінні ГК України, оскільки спір стосується права, порушеного, на думку ГО "Ірпінська спілка споживачів", яка в силу Закону № 1023-XII представляє інтереси невизначеного кола споживачів, кожного зі споживачів міста Ірпеня на перерахунок відповідачем вартості послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.
Тобто між учасниками справи відсутні господарські правовідносини, наявність яких є визначальною при віднесенні спору до компетенції господарських судів.
У вказаному спорі ГО "Ірпінська спілка споживачів" захищає не власні інтереси, а фактично діє в інтересах фізичних осіб - споживачів житлово-комунальних послуг, представляє інтереси та здійснює захист прав саме вказаних осіб на підставі статті 25 Закону № 1023-XII та її Статуту.
Тому між громадською організацією та юридичною особою, яка надає послуги, апріорі відсутні матеріальні правовідносини, оскільки в судовому спорі така громадська організація виступає від власного імені, але захищає побутових споживачів, права яких вважає порушеними через протиправні дії надавача послуг.
Судами попередніх інстанцій не враховані положення Закону № 1023-XII та Статуту, не надано оцінку можливості звернення ГО "Ірпінська спілка споживачів" з позовом, направленим на захист прав та інтересів невизначеного кола споживачів.
У законодавстві відсутні положення, які б надавали право фізичним особам, що не є суб`єктами підприємницької діяльності, звертатися до господарського суду в межах спірних правовідносин за захистом їх порушених прав як споживачів".
45.          З урахуванням цього, суди попередніх інстанцій правильно вказали про непідвідомчість цього спору господарському суду, зазначивши при цьому, що виконання судового рішення у цій справі пов`язане із задоволенням майнових вимог фізичних осіб, оскільки у зазначеному спорі позивач у статусі громадської організації захищає не власні інтереси як юридичної особи, а фактично діє в інтересах фізичних осіб - членів ГО та представляє їх інтереси в суді на підставі положень Закону "Про громадські об`єднання" (статті 11, 21), а також відповідно до статутних завдань такої організації (пункти 1.3., 2.1., 3.1., 10.4. статуту).
46.          До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25.04.2024 у справі №910/17395/23 щодо підвідомчості судам цивільної юрисдикції спору за позовом ГО про стягнення збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок бездіяльності Національного агентства з питань запобігання корупції, на користь фізичних осіб - членів такої організації, заявленим до відповідачів - суб`єктів господарювання.
47.          Однак, незважаючи на те, що ця справа не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, Верховний Суд погоджується зі скаржником щодо помилковості рішення судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі з таких мотивів. 
48.          Так, ГО у касаційній скарзі зазначає таке:
-          суд апеляційної інстанції всупереч ч.4 ст.75 ГПК не взяв до уваги посилання на постанову Одеського апеляційного суду від 27.04.2021 у справі №522/6921/20;
-          суд апеляційної інстанції відхилив доводи, що ГО вже звертався до суду за захистом з аналогічним позовом в рамках цивільної юрисдикції та Приморський районний суд міста Одеси ухвалою від 30.04.2020 у справі №522/6921/20 відмовив у прийнятті позовної заяви.
49.          Відповідно до п.1 ч.1 ст.231 ГПК господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
50.          Абзац 1 ч.2 ст.231 ГПК передбачає, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п.1 ч.1 цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
51.          Згідно з абз.2 ч.2 ст.231 ГПК у разі надходження до суду справи, що підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, після закриття провадження Верховним Судом чи судом апеляційної інстанції в порядку цивільного чи адміністративного судочинства, провадження у справі не може бути закрите з підстави, встановленої п.1 ч.1 цієї статті.
52.          Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09.12.2010 у справі "Буланов та Купчик проти України" ("Bulanov and Kupchik v. Ukraine", заяви №7714/06 та №23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення п.1 ст.6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 01.12.2011 року у справі "Андрієвська проти України" ("Andriyevska v. Ukraine", заява №34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення п.1 ст.6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17.01.2013 у справі "Мосендз проти України" ("Mosendz v. Ukraine", заява №52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого ст.13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21.12.2017 у справі "Шестопалова проти України" ("Shestopalova v. Ukraine", заява №55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч п.1 ст.6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).
53.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.08.2018 у справі №463/624/14-а звернула увагу на те, що апеляційний адміністративний суд скасував ухвалу місцевого суду про закриття провадження у цій справі та направив її до цього ж суду для продовження розгляду, вказавши на публічно-правовий характер спору. Відтак, враховуючи, що ця справа розглядається у судах з 2012 року, постановлення у ній апеляційним адміністративним судом ухвали про закриття провадження через те, що спірні правовідносини не мають ознак публічно-правового характеру, і спір необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Велика Палата Верховного Суду вважала, що непослідовність національного суду створила позивачеві перешкоди у реалізації права на судовий захист і з огляду на наведену вище аргументацію дійшла висновку, що цей спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
54.          Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
55.          Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 ГПК).
56.          Однак, оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають.
57.          Суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про закриття провадження у справі, оскільки не надали належної оцінки доводам позивача про те, що він раніше вже звертався до суду цивільної юрисдикції з аналогічним позовом до цього ж відповідача (справа №522/6921/20), та належним чином, на підставі зібраних у справі доказів, не дослідили обставини, які би підтвердили або спростували такі твердження, зокрема, щодо ідентичності предмета та підстав позовів, складу учасників у справах тощо. 
58.          Верховний Суд звертає увагу на можливість встановлення невідповідності предмета позовів, зокрема, в частині заявленого до стягнення розміру шкоди, що очевидно може бути пов`язаною зі спливом значного проміжку часу між поданням відповідних позовів (2020 та 2024 роки). 
59.          За умови встановлення, що спірні правовідносини виникли з одних і тих же підстав, однак предмет позову в частині розміру заявлених до стягнення збитків у зв`язку із спливом значного проміжку часу відрізняється, вирішення фактично одного й того ж спору різними судами не відповідатиме завданню господарського судочинства та принципу процесуальної економії.
60.          Відповідно до ч.1 ст.2 ГПК завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
61.          Принцип процесуальної економії господарського судочинства - загальне керівне положення, відповідно до якого господарський суд, учасники судового процесу економно і ефективно використовують усі встановлені законом процесуальні засоби для правильного та оперативного розгляду справ з дотриманням строків.
62.          Сутність принципу процесуальної економії полягає в тому, щоб під час розгляду справи в господарському суді для найбільш повного та всебічного розгляду справи використовувати всі встановлені законом засоби з урахуванням строків, визначених нормами процесуального права.
63.          Елементами змісту принципу процесуальної економії господарського судочинства варто вважати:
-          вимогу оперативного розгляду справи;
-          вимогу економного використання процесуальних засобів судом учасниками справи для повного та всебічного розгляду справи у господарському суді.
64.          Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №923/398/14, від 30.01.2019 у справі №912/2185/16 (912/3192/17), від 28.11.2022 у справі №907/749/19.
65.          Враховуючи наведене, суд, на підставі оцінки доводів позивача щодо його попереднього звернення з аналогічним позовом до цього ж відповідача у цивільній справі №522/6921/20, повинен встановити наявність або відсутність підстав для застосування положень абз.2 ч.2 ст.231 ГПК, та ухвалити рішення відповідно до встановленого (розглянути справу або закрити провадження). 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
66.          Відповідно до ч.1 ст.300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
67.          Згідно із ч.6 ст.310 ГПК підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
68.          Частиною 1 ст.316 ГПК передбачено, що вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
69.          Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновків про задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Судові витрати
70.          Оскільки суд касаційної інстанції направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, розподіл судових витрат буде здійснений за результатами розгляду справи.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу Громадської організації "Товариство "Восток" задовольнити.
2.          Ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.02.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.04.2025 у справі №916/1614/24 скасувати.
3.          Справу №916/1614/24 направити до Господарського суду Одеської області для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                О. Кібенко

Судді                                                                                                    С. Бакуліна

                                                                                                    І. Кондратова