ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3108/25 Справа № 201/4417/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року                         Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
                                       головуючого судді: Новікової Г.В.
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря: Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Лещенко О.Д. на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2024 року (повний текст складено 05 грудня 2025 року у м. Дніпро) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа- Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що під час спільного проживання з відповідачкою у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 серпня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано.
З осені 2014 року син перебуває на його утриманні та проживав з ним у м. Маріуполь, а в подальшому у зв`язку із вимушеним переселенням у смт Ворохта, у м. Ужгород, а на момент подачі позову у м. Київ. 
Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує та не турбується про необхідне та достатнє харчування, медичний огляд, що є складовою виховання. Взагалі не спілкується з дитиною, не створює належні умови для розвитку здібностей (дзюдо) сина не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Після того як він разом з сином зміг виїхати з окупованої території , відповідач не цікавилася життям та здоров`ям дитини.
Просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її неповнолітнього сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заочним рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2024 року в задоволення позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального й процесуального права та постановити нове, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її неповнолітнього сина.
Зазначає, що не зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на одного із батьків, однак це буде відповідати інтересам дитини, з огляду на ситуацію яка склалась в країні через військові дії. Також звертає увагу, що висновку органу опіки та піклування встановлено, що фактичне місце перебування матері ОСОБА_3 не відоме, окрім того, що вона виїхала за межі країни.
В судове засідання з`явились ОСОБА_1  та його  представник –адвокат Лещенко О.Д.. Від представникаСлужби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надійшла заява про слухання справи у їх відсутність. ОСОБА_2 повідомлено на на офіційному сайті Судової влади.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 . 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 06 серпня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. 
04 жовтня 2018 року складено акт про фактичне місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . 
30 вересня 2019 року надано довідку про склад сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якої до складу сім`ї входять ОСОБА_1 - батько та ОСОБА_3 - син. 
Відповідно довідок від 06 квітня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фактичне перебувають в АДРЕСА_2 . 
06 квітня 2022 року Ворохтянською селищною радою надано довідку ОСОБА_1 про те, що він фактично взятий на облік внутрішньо переміщеної особи та у АДРЕСА_2 за даною адресою проживає один і має на утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Згідно довідки від 27 жовтня 2023 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фактично перебувають у АДРЕСА_3 . 
Відповідно до довідки, виданої Комунальним закладом «Маріупольська спеціалізована школа 1-111 ступенів № 66 Маріупольської міської ради Донецької області» від 07 березня 2024 року № 48 ОСОБА_3 дійсно навчається дистанційно в 9-А класі. Батько приділяє належну увагу вихованню. Постійно підтримує зв?язок зі школою та класним керівником, хвилюється за навчання та виховання сина. Мати взагалі не бере участі у вихованні сина, з класним керівником та адміністрацією школи не спілкується. 
За інформацією Державної прикордонної служби України ОСОБА_4 19 січня 2020 року виїхала до ОСОБА_5 (а.с. 63). 
Згідно висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 03 липня 2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 2014 року проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні. Мати самоусунулася від виконання покладених на неї батьківських обов?язків по вихованню дитини, що виражається в її бездіяльності та свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов`язками, обов?язками щодо фінансового забезпечення. Фактичне перебування її не відоме. Вважали за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 76-77)
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, та достатність підстав для застосування до відповідачки таких крайніх заходів впливу на батьків як позбавлення батьківських прав, що буде відповідати інтересам дитини.
Із такими висновками суду не можливо погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини  від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.
Частинами першою, другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Згідно з частинами першою - третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що 
таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня  2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі  № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17,   від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року  у справі № 331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/1, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.
Основні доводи позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 ґрунтуються на невиконанні відповідачем батьківських обов`язків тривалий час щодо дитини у зв`язку із тим, що вона не проживає разом із дитиною, виїхала за кордон та її місце проживання не відоме.
Судом першої інстанції встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом із батьком, який здійснює виховання та догляд за дитиною самостійно.
Слід звернути увагу, що ознакою ухилення від обов`язків по вихованню дитини, як підставою позбавлення батьківських прав, що передбачена пунктом 2 частини першої ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт умисного ухилення матері від виховання дитини, однак із таким висновком не можливо погодитись з огляду на наявні в матеріалах справи докази.
Зокрема з матеріалів справи вбачається, що неповнолітній ОСОБА_6 починаючи з 2018 року проживав разом із батьком ОСОБА_1 у м. Маріуполі, мати дитини при цьому проживає окремо та згідно зі наданої копії паспорту ОСОБА_2 значиться зареєстрованою у цьому ж місті за іншою, а ніж позивач адресою. Також матеріали справи містять відомості щодо того, що після повномасштабного вторгнення ОСОБА_1 разом із дитиною виїхали із окупованого Маріуполя та проживали разом у смт Ворохта, у м. Ужгород та у м. Київ. ОСОБА_2 при цьому не цікавилася долею дитини. 
При цьому із наданих документів, зокрема і документів із навчальних закладів, вбачається, що мати участі у вихованні сина не приймала і його життям не цікавилась. 
Крім того матеріали справи містять відомості про те, що ОСОБА_2 на початку 2020 року виїхала за межі України та на момент розгляду справи у суді першої інстанції до країни не поверталась. 
У справі № 607/2631/15-ц Верховний Суд звернув увагу на те, що обставина перебування відповідача за кордоном не звільняє його від виконання батьківських обов`язків та, за наявності 
бажання, не є перешкодою для спілкування з дитиною за допомогою існуючих засобів комунікації.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не цікавиться життям сина, взагалі не спілкується з ним, самоусунулась від виховання. Такі доводи нічим не спростовані.
Також, слід звернути увагу на думку, висловлену дитиною ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка була відображена у висновку органу опіки та піклування. Зокрема неповнолітній пояснив, що з 2014 року він не підтримує стосунків з матір`ю, а після того як вона поїхала до Туреччини, мати йому не телефонує та він не знає її номеру.
Тобто позивачка ще до введення військового стану виїхала за кордон та не підтримувала зв`язків із сином.
Сам факт виїзду за кордон не є підставою для позбавлення батьківських прав. Однак, в даному випадку встановлено, що мати, перебуваючи як на території України так і за кордоном, повністю припинила контакти з дитиною, не цікавиться її життям, не надає матеріальної підтримки, що є ухилення від виконання батьківських обов`язків, та є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідач тривалий час не спілкується з дитиною, відсутня між ними комунікація, матеріально не утримує дитину, взагалі не цікавиться життям, навчанням, здоров`ям дитини тощо. Крім цього, беззаперечно знаючи про війну в Україні, відповідач не намагалася створити сину безпечні умови проживання, не забрала його до себе. Зазначені обставини у їх сукупності колегія суддів вважає як умисне ухилення матері від виконання обов`язків щодо виховання сина.
У правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Таким чином встановлено, що контакту із матір`ю у дитини немає і відповідач не вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину навіть у військовий стан, не надає матеріальної підтримки, а отже свідомо нехтує обов`язками матері щодо сина. 
При цьому суд апеляційної інстанції вважає, що сам факт позбавлення батьківських прав у судовому порядку, з огляду на обставини справи, скасує лише правовий зв`язок між дитиною та матір`ю, оскільки духовний та емоційний зв`язок між ними розірваний вже давно та відповідачка не намагається його відновити.
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до передчасного висновку про недоведеність свідомого ухиляння матері від виховання дитини і як наслідок відсутності підстав для позбавлення її батьківських прав. 
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст. 376 ЦПК України).
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права та неправомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина.

Керуючись ст. ст.368, 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Лещенко Олени Дмитрівни задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2024 року скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав щодо її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2025 року.

Судді: