П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 липня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/15649/24	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Ступакової І.Г.,
                                – Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року, прийняте у складі суду судді Білостоцького О.В. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошового забезпечення,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому позивач просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо здійснення остаточного розрахунку та сплати грошового забезпечення на день звільнення 06.12.2007 року з ОВС МВС України Ярмиша Ігоря Андрійовича та такою, що порушила право ОСОБА_1 на отримання заробітної платні та володіння майном (грошовими коштами), яке гарантоване вимогами ст.1 Першого протоколу міжнародної Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод;
- визнати протиправною дію Міністерства внутрішніх справ України щодо зменшення та сплати розміру грошового забезпечення на день звільнення - 06.12.2007 року з ОВС МВС України ОСОБА_1 за період з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року до суми 1990,51 грн., які визначені у платіжній інструкції МВС України №815 від 01.05.2024 року;
- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на день звільнення з ОВС МВС України 06.12.2007 року за період з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року (період тимчасової непрацездатності) у сумі 17 074,37 грн., з урахуванням раніше сплаченої суми та розмір компенсації за невиплату грошового забезпечення на день звільнення - 06.12.200 року з ОВС МВС України ОСОБА_1 за період з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року (період тимчасової непрацездатності) станом на 01.01.2012 року в сумі 11 545,45 грн.;
- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України розрахувати із суми грошового забезпечення 17 074,37 грн. та сплатити розмір компенсації за невиплату грошового забезпечення на день звільнення - 06.12.2007   року з ОВС МВС України ОСОБА_1 за період з 01.01.2012 року по дату фактичної сплати боргу грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 з ОВС МВС України (т. 1 а.с. 55-66).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 належного йому грошового забезпечення за період з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року на день його увільнення з посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки – 06.12.2007 року. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 належного йому грошового забезпечення за період з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року на день його увільнення з посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки – 06.12.2007 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, Міністерство внутрішніх справ України звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що всупереч приписам статей 241, 242, 243 КАС України,  суд виклав свою позицію щодо заявленого клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у тексті оскаржуваного рішення, а не окремою ухвалою. Апелянт вважає, що судом першої інстанції задоволено позовні вимоги до неналежного відповідача, оскільки роботодавцем позивача було Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області. На думку апелянта, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання МВС про залишення позову без розгляду у зв`язку із пропуском звернення до суду. 
Позивачем надано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.44).
Позивач перебував у трудових відносинах з Міністерством внутрішніх справ України (далі – МВС України), починаючи з листопада 1987 року по жовтень 2002 року, та з грудня 2005 року по грудень 2007 року, що відповідачем за час розгляду справи не заперечувалось.
16.08.2007 року позивачем було подано рапорт про звільнення з МВС України через скорочення штатів у зв`язку з реформуванням Департаменту внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України.
Водночас, наказом №1237 о/с МВС України від 21.09.2007 року (т.1 а.с.133) позивача було звільнено з посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки із зазначенням підстави звільнення - «за віком», що не відповідало дійсній підставі звільнення, зазначеної позивачем у відповідному рапорті. Крім того, у вищевказаному наказі було невірно зазначено військове звання та вислугу років позивача, з огляду на що він був змушений оскаржувати вищезгаданий наказ у судовому порядку.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року по справі №22-а-6964/08 (т.1 а.с.138-141) було зобов`язано МВС України винести зміни у наказ МВС України №1237о/с від 21.09.2007 року, виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «Підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 06.12.2007 року.
Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України розрахувати на день звільнення підполковника ОСОБА_1 вислугу років у календарному та пільговому обчисленні».
У мотивувальній частині постанови від 08.12.2008 року по справі №22-а-6964/08 суд встановив, що «першим робочим днем після закінчення терміну тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 є 06.12.2007 року, причому, вислуга років підполковника ОСОБА_1 станом на 05.12.2007 року складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дня».
На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року по справі №22-а-6964/08, наказом МВС України від 27.04.2009 року №813о/с було внесено зміни до наказу МВС України №1237 о/с від 21.09.2007 року в частині дати звільнення позивача, а саме - зазначено дату «06.12.2007 року» (т.1 а.с.80).
Водночас, за твердженням позивача, МВС України не здійснило розрахунок грошового забезпечення на день його звільнення з МВС України, тобто за період тимчасової непрацездатності з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року. Позивач неодноразово звертався до УФЗБО у складі ГУ МВС в Одеській області із заявами про проведення розрахунку грошового забезпечення на день звільнення за спірний період, водночас його звернення не було задоволено. На підтвердження зазначених обставин в матеріалах справи наявний лист МВС України від 12.08.2021 року (т. 1 а.с. 41).
В подальшому, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024 року, було зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України внести зміни у наказ МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 06.12.2007 року. Вислуга років, станом на 05.12.2007 року, складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні. Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 ».
На виконання рішення суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23, МВС України наказом від 21.03.2024 року №287о/с внесло відповідні зміни до наказу МВС України від 21.09.2007 року №1237о/с, зокрема, щодо того, що Департамент фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України має здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 (т.1 а.с.137).
Пізніше, також на виконання рішення суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23 МВС України 01.05.2024 року нарахувало (2   472,68 грн.) та виплатило позивачу грошове забезпечення на день його звільнення лише у розмірі 1   990,51 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №815 від 01.05.2024 року (т. 1 а.с. 67) та розрахунком грошового забезпечення позивача за період з 16.09.2007 року по 06.12.2007 року, виконаним Ліквідаційною комісією Головного управління МВС в Одеській області від 29.04.2024 року (т.2 а.с.100). З цього ж розрахунку вбачається той факт, що останній здійснений з урахуванням того, що наказом МВС України від 12.06.2007 року №767о/с позивач був зарахований у розпорядження МВС України з посади начальника відділу оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України. На момент звільнення позивача наказ МВС України від 12.06.2007 року №767о/с не був скасований.
Разом з тим, позивачем до суду наданий аудиторський висновок з приводу питання розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період тимчасової непрацездатності з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року (т.1 а.с.68-84), згідно якого термін тимчасової непрацездатності позивача в період з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року складає 169 календарних днів, за даними довідок та листків непрацездатності (т.1 а.с.76-79). Розмір грошового забезпечення на дату хвороби позивача засвідчено в грошовому атестаті №76 (т.1 а.с.81) та довідкою про додаткові види грошового забезпечення (т.1 а.с.82), який складає 3   150,19 грн. Розмір грошового забезпечення за період непрацездатності позивача з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року, за вказаним аудиторським висновком, мав бути нарахований у розмірі 17   431,05 грн., та виплачений у розмірі 17   074,37 грн., з урахуванням утримань податків і зборів.
Разом з тим, за час розгляду справи відомості щодо кількості календарних днів за період тимчасової непрацездатності позивача відповідачем не заперечувались. Щодо   належного розміру грошового забезпечення позивача за спірний період представник МВС посилався на розрахунок грошового забезпечення позивача за період з 16.09.2007 року по 06.12.2007 року, виконаний Ліквідаційною комісією Головного управління МВС в Одеській області від 29.04.2024 року, будь-яких інших обґрунтувань щодо розміру грошового забезпечення про який зазначає позивач, відповідач до суд не надав.
Вважаючи протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо здійснення належного розрахунку та сплати грошового забезпечення на день звільнення 06.12.2007 року з ОВС МВС у повному обсязі, позивач звернувся до суду за захистом власних прав та інтересів в адміністративній справі №420/15649/24.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що до розрахунку грошового забезпечення не було враховано період перебування позивача у розпорядженні МВС України з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року, внаслідок чого МВС України нарахувало та виплатило позивачу грошове забезпечення за спірний період не у повному розмірі.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд зауважує, що спірним питанням в межах даної адміністративної справи є неповне нарахування Міністерством внутрішніх справ України грошового забезпечення позивача за період його тимчасової непрацездатності з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року на день його звільнення – 06.12.2007 року.
У спірний період діяла постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», за п.п.1-2 якої було установлено,   що   грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового начальницького   складу   складається   з   посадового   окладу,   окладу   за   військовим (спеціальним) званням,   щомісячних   (підвищення посадового окладу,   надбавки, доплати, винагороди, які   мають постійний характер,   премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і   начальницького   складу   здійснюється   в   порядку,   що затверджується   Міністерством   оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв`язку, Міністерством з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Службою безпеки, Адміністрацією Державної   прикордонної   служби,   Управлінням   державної   охорони, Службою   зовнішньої   розвідки, Державним   департаментом   з питань виконання покарань (далі - державні органи).
Наказом Міністра внутрішніх справ України №501 від 30.06.2005 року були затверджені Методичні рекомендації про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та умов оплати праці працівників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу (далі – Методичні рекомендації).
За п.2 Методичних рекомендації грошове     забезпечення     виплачується   особам   рядового   і начальницького складу, які, зокрема:
а) обіймають штатні посади рядового і начальницького складу в   Міністерстві внутрішніх справ України,   головних   управліннях   МВС України   в   Автономній   Республіці Крим,   місті Києві та Київській області,   управліннях МВС України в областях, місті Севастополі та на     транспорті,     їх     міських,     районних,     лінійних     відділах (управліннях),   у     підрозділах     міліції,     слідчих     ізоляторах, Державній     службі   охорони   при   МВС   України,   вищих   навчальних закладах,   закладах освіти,   науково-дослідних установах, на інших підприємствах, в установах, організаціях і підрозділах системи МВС України;
б) перебувають у розпорядженні відповідних органів внутрішніх   справ.
Згідно п.4 Методичних рекомендації при переведеннях по службі, пов`язаних з переїздом до іншого   населеного пункту,   у тому числі при вибутті до вищих навчальних закладів МВС України з увільненням від посади, грошове забезпечення за попереднім   місцем   служби   виплачується по день прибуття до нового місця служби (навчання), зазначений у приписі кадрової служби.
Відповідно до п.5 Методичних рекомендації при виплаті   грошового   забезпечення   за   неповний   місяць розмір   виплати   за   кожний   календарний   день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів даного місяця.
За п.п.86 п.9.6 Методичних рекомендацій особам   середнього,   старшого   і   вищого     начальницького складу,   звільненим з посад, які вони обіймали, за час перебування в   розпорядженні   відповідних органів внутрішніх справ (при здійсненні організаційно-штатних   заходів   на   строк не більше 15 діб) грошове забезпечення   з   дня   звільнення   зі   штатної   посади виплачується з розрахунку посадового окладу за останньою основною штатною посадою, окладу за спеціальне звання, відсоткової надбавки за вислугу років та 100-відсоткової надбавки.
Отже, аналізуючи вищевказане можна дійти висновку, що особам начальницького складу органів внутрішніх справ,   звільненим з посад, які вони обіймали, за час перебування в розпорядженні відповідних органів внутрішніх справ, грошове забезпечення   з   дня   звільнення   зі   штатної   посади виплачується з розрахунку посадового окладу за останньою основною штатною посадою, окладу за спеціальне звання, відсоткової надбавки за вислугу років та 100-відсоткової надбавки.
Згідно ст.47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
За ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Як було встановлено судом під час розгляду справи, наказом МВС України від 12.06.2007 року №767о/с позивач був зарахований у розпорядження МВС України з посади начальника відділу оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України, що сторонами по справі не заперечувалось. На момент звільнення позивача вищевказаний наказ МВС України від 12.06.2007 року №767о/с не був скасований.
У той же час, на виконання рішення суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23, наказом МВС України від 21.03.2024 року №287 о/с було внесено зміни до наказу МВС України від 21.09.2007 року №1237о/с шляхом зазначення про зобов`язання Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення позивача. Крім того, на виконання вищевказаного рішення суду МВС України 01.05.2024 року нарахувало та виплатило позивачу грошове забезпечення лише у розмірі 1   990,51 грн. (з вирахуванням податків та зборів). Разом з тим, вказана сума була нарахована та виплачена позивачу згідно розрахунку його грошового забезпечення за період з 16.09.2007 року по 06.12.2007 року, виконаного Ліквідаційною комісією Головного управління МВС в Одеській області, з урахуванням того факту, що позивач на момент звільнення перебував в розпорядженні МВС України.
Позивач за час розгляду справи посилався на той факт, що йому підлягала виплата грошового забезпечення за весь час тимчасової непрацездатності з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року.
Разом з тим, як вбачається з вищезгаданого розрахунку грошового забезпечення позивача, сформованого Ліквідаційною комісією Головного управління МВС в Одеській області на виконання рішення суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23, такий розрахунок охоплює лише проміжок часу з 16.09.2007 року по 06.12.2007 року. Разом з тим, підстав невключення Ліквідаційною комісією Головного управління МВС в Одеській області до загального періоду розрахунку грошового забезпечення позивача період з 10.06.2007 року по 15.09.2007 року, сторона відповідача за час розгляду справи не зазначила.
Крім того суд також враховує той факт, що в матеріалах справи наявний лист Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління МВС України в Одеській області від 05.04.2011 року, який підтверджує нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення лише до 12.05.2007 року (т.2 а.с.36), тоді як період тимчасової непрацездатності позивача, зокрема, з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року (період, що не охоплений розрахунком грошового забезпечення Ліквідаційною комісією Головного управління МВС в Одеській області) підтверджується наявними в матеріалах справи довідками та листками непрацездатності.
Разом з тим, аналізуючи вищевказане, позивач у період з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року перебував у розпорядження МВС України, при цьому, перебуваючи на лікарняному, що підтверджується матеріалами справи. Враховуючи встановлені обставини суд доходить висновку, що до розрахунку грошового забезпечення, виконаного Ліквідаційної комісією Головного управління МВС в Одеській області на виконання рішення суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23, було невраховано період перебування позивача у розпорядженні МВС України з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року, внаслідок чого МВС України нарахувало та виплатило позивачу грошове забезпечення за спірний період не у повному розмірі.
З цього приводу суд не враховує наданий до суду аудиторський висновок з приводу питання розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період тимчасової непрацездатності з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року, виконаний аудиторською фірмою «Аудит-ВЕРА», оскільки з матеріалів аудиторського висновку не вбачається того, що при здійсненні розрахунку грошового забезпечення позивача був врахований той факт, що позивач за наказом МВС України від 12.06.2007 року №767 о/с був зарахований у розпорядження МВС України, а його грошове забезпечення після вказаної дати розраховувалось лише з розміру посадового окладу за останньою основною штатною посадою, окладу за спеціальне звання, відсоткової надбавки за вислугу років та 100-відсоткової надбавки. На підтвердження цього висновку суд акцентує увагу на тому, що в п.2 вищезгаданого аудиторського висновку грошове забезпечення позивача у період тимчасової непрацездатності містить додаткові складові грошового забезпечення, а саме надбавку за ОСП, надбавку БОЗ, надбавку за безперервну службу та доплату від належної суми пенсії.
Таким чином, колегія суддів вважає, що Міністерством внутрішніх справ України не було у повному обсязі нараховано та виплачено грошове забезпечення позивача на день його звільнення з посади, зокрема, позивач не отримав належну йому суму грошового забезпечення за період служби з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року, з огляду на що позовні вимоги у відповідні частині підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
У даному випадку спірним є рішення суду першої інстанції в задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим колегія суддів не надає правову оцінку висновкам суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
Апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта, що МВС України не є належним відповідачем та роботодавцем позивача, оскільки рішенням суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024 року, було зобов`язано саме Департамент фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення позивачу. На виконання вищевказаного рішення саме МВС України здійснило 01.05.2024 року нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу за спірний період у розмірі 1   990,51 грн.. Крім того, за час розгляду справи стороною відповідача не було надано жодних доказів того, що саме Головному управлінню Національної поліції в Одеській області були передано обов`язки з розрахунку та виплати грошового забезпечення колишніх працівників управлінь Міністерства внутрішніх справ України, зокрема, позивача.
Щодо посилань апелянта на пропуск позивачем встановленого ч.5 ст. 122 КАС України строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення).
У постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначає, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час недопуску до продовження виконання повноважень) у разі порушення законодавства про оплату праці. В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівника.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що норма статті 233 Кодексу законів про працю України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Так, відповідно до частин першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 1 липня 2022 року №2352-IX, далі - Закон України від 01.07.2022 №2352-IX) "працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком".
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні,- у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Колегія суддів враховує, що 06.04.2023 Верховний Суд ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року, предметом спору якої також є недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні сформовано наступні висновки: «До 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».
Отже, у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Таким чином, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України».
За таких обставин, посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду в частині оплати праці до 19.07.2022 року, коли строк звернення до суду по вказаній категорії справи не був обмежений, є помилковими.
Разом із тим. колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки клопотання про закриття провадження та про залишення позовної заяви без розгляду не були вирішені окремим процесуальним документом однак зазначає, що вказані обставини не віднесені ст. 317 КАС України до порушень процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, натомість згідно ч.2 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року – залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошового забезпечення – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     І. Г. Ступакова

        Суддя:                                                                                     В.О. Скрипченко