ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1780/24  Номер провадження 22-ц/814/1121/25	Головуючий у 1-й інстанції Шатілова Л. Г.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Карпушина Г. Л., Обідіної О. І., 
за участю секретаря: Ракович Д. Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 листопада 2024 року, ухваленого в м. Миргороді під головуванням судді Шатілової Л. Г. 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності,
в с т а н о в и в:
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. Ж-1 загальною площею 94,0 кв. м, літної кухні літ. Б-1, сараю-приб. літ. б, погребу окремо збудованого літ. В, прибудови літ. ж, сараю літ. Г, сараю літ. Д шляхом поділу об`єкта права сумісної власності подружжя.
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 24.04.1977 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , під час якого 07.05.1981 за спільні кошти подружжя було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 . Всі документи на будинок, у тому числі правовстановлюючі документи та відомості з реєстру нерухомості були оформлені на ім`я чоловіка, а вона була зареєстрована по місцю проживання як член сім`ї. 
Під час перебування у шлюбі замість придбаного будинку за вказаною адресою було побудовано новий житловий будинок та господарчі будівлі, але право власності на новозбудоване нерухоме майно не зареєстроване відповідачем.
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.02.2024 шлюб між ними було розірвано. 
Після розірвання шлюбу відповідач має намір одноособово продати будинок без її згоди та отримати кошти, що свідчить про порушення її права як власника спільного майна. Добровільно врегулювати спір відповідач відмовляється, тому вона змушена звернутися до суду за захистом свого права.
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано відсутністю законних підстав для визнання у судовому порядку права власності на спірний будинок, як об`єкт нерухомого майна, та його поділу між подружжям, оскільки матеріали справи не містять доказів прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації права власності в установленому законом порядку.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що в технічному паспорті зазначено, що житловий будинок та інші споруди були побудовані в період з 1983 рік по 1990 рік, а тому при розгляді даного спору мають застосовуватися положення ЦК УРСР, який не передбачав обов`язкової реєстрації права власності на незавершене будівництво.
Вказує, що з урахуванням висновків Верховного Суду та норм права, будинок та інші об`єкти нерухомості, які побудовані в період з 1983 року по 1990 рік, такий спосіб захисту як визнання права власності на будівельні матеріали є неефективним та не спрямований на визнання права власності на єдину нерухомість, що набута нею за життя.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до апеляційного суду не надходив.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Частинами першою, другою, четвертою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
По справі встановлено, що з 24.04.1977 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірваного заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.02.2024 (а. с. 32-33).
Під час шлюбу сторін за договором купівлі-продажу від 07.05.1981, зареєстрованим Лубенським міжміським бюро технічної інвентаризації 12.05.1981 у реєстрову книгу № 10 під № 8 ОСОБА_2 придбав жилий будинок АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: жилого будинку літ «А-1» загальною площею 21 кв. м, розташованого на земельній ділянці Держфонду розміром 1367 кв. м (а. с. 7). 
Згідно копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого Дочірнім комунальним підприємством «Миргород тех-інвентаризація» 10.04.2010 у інвентаризаційній справі номер 2567, реєстровий номер 10/8 на ім`я власника ОСОБА_2 , вбачається наявність на вказаній земельній ділянці площею 1367 кв. м житлового будинку літ. «Ж-1, ж» загальною площею 94,0 кв. м, 1990 року побудови, літньої кухні літ. Б-1, сараю літ. «б», погребу окремо збудованого літ. «В», сараю літ. Г та сараю літ. Д, 1983 року побудови (а. с. 13-17).
Відповідно до норм Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин сторін, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (стаття 22 КпШС).
Аналогічні норми містяться і у Сімейному кодексі України, який діє з 01.01.2004, та визнає право спільної сумісної власності подружжя на все майно, крім речей індивідуального користування, набуте подружжям за час шлюбу, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (стаття 60 СК).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Відповідно до частини першої статті 181, частин першої, другої статті 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість), як об`єкта цивільних прав, належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. 
Згідно статей 2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право власності та інші речові права на нерухоме майно, похідні від права власності.
У частині третій статті 3 зазначеного Закону вказано, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. 
На час побудови спірних об`єктів у 1983-1990 роках діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.
Відповідно до пунктів 1, 4 розділу 1, пункту 7 розділу ІІ, пункту 31 розділу VI вказаної Інструкції реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Реєстрацію провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком № 1. Після проведення первинної реєстрації будинків та домоволодінь, бюро технічної інвентаризації повинно вести реєстрацію всіх змін в правовому стані будинків або домоволодінь. 
До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.
Вперше на законодавчому рівні встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність.
Пунктом 9 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію:
збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів;
збудовані до 12 березня 2011 року будівлі і споруди сільськогосподарського призначення.
Отже, прийняттю в експлуатацію підлягають індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року.
Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17 (провадження № 61-1978св20), від яких Верховний Суд не відступав.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції не врахував вищенаведених правових висновків Верховного Суду та не звернув увагу на те, що чинне законодавство не встановлює обов`язку вводити в експлуатацію індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що спірний житловий будинок є самочинним будівництвом, а тому не може бути предметом поділу.
З наданої позивачем копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що у вказаному домоволодінні самовільно побудовано лише сарай літ. «Г». 
Факту самовільного будівництва житлового будинку літ. «Ж-1, ж» загальною площею 94 кв. м та інших господарських побудов компетентним органом БТІ встановлено не було. 
За таких обставин висновки суду першої інстанції, що спірний будинок не підлягає поділу між сторонами як об`єкт права власності на нерухоме майно є помилковими. 
Норми СК України (статті 69, 70) та ЦК України (статті 372) встановлюють право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з постановленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.
За правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 листопада 2024 року скасувати та постановити по справі нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. Ж-1 загальною площею 94,0 кв. м, прибудови літ. ж, літньої кухні літ. Б-1, сараю-прибудови літ. б, погребу окремо збудованого літ. В, сараю літ. Д, припинивши право спільної сумісної власності сторін на дане майно.
В частині поділу самочинно побудованого сараю літ. «Г» - відмовити. 
Змінити розподіл судових витрат. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 028 грн у відшкодування судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                        С. Б. Бутенко

Судді                                                                        Г. Л. Карпушин

                                                                               О. І. Обідіна