Постанова
Іменем України
2 липня 2025 року
м. Київ
Справа № 592/4831/22
Провадження № 61-8167св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,
учасниками якої є:
позивачка - ОСОБА_1 (далі - позивачка), інтереси якої представляє адвокат Солошенко Людмила Євгенівна (далі - адвокат позивачки),
відповідачки - ОСОБА_2 (далі - мати позивачки) і ОСОБА_3 (далі - сестра позивачки),
про визнання припиненим права користування житлом і виселення 
за касаційними скаргами матері та сестри на рішення Ковпаківського районного суду міста Сум від 14 листопада 2023 року, ухвалене суддею Князєвим В. Б., і постанову Сумського апеляційного суду від 2 травня 2024 року, ухвалену колегією суддів у складі Криворотенка В. І., Філонової Ю. О., Рунова В. Ю.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1.           Позивачка є власницею домоволодіння. Її мати була зареєстрована і проживала в ньому як член сім`ї позивачки. Після того, як позивачка уклала шлюб і створила власну сім`ю, мати перестала бути членом сім`ї позивачки. Не будучи власницею домоволодіння, мати надала дозвіл на проживання у ньому іншої доньки - сестри позивачки. Остання звернулася до суду. Просила визнати припиненим право матері на користування домоволодінням і виселити з нього мати та сестру.
2.           Суди обох інстанцій позов задовольнили. Вказали, що позивачка як власниця домоволодіння має право усунути ті перешкоди у користуванні майном, які їй створили відповідачки, не будучи членами її сім`ї; мати та сестра позивачки мають у власності квартиру, тому їхнє право на житло виселення із домоволодіння не порушуватиме.
3.           Відповідачки подали касаційні скарги. Наголосили, що позивачка не мала коштів на будівництво домоволодіння, не утримувала його, тривалий час там не проживала, втратила будь-який інтерес до цього житла.
4.           Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав з`ясувати, чи сумісне припинення права матері на користування домоволодінням і виселення з нього обох відповідачок із гарантіями їхнього права на повагу до житла? Вирішив, що сумісне, оскільки позивачка є власницею домоволодіння, відповідачки не є членами її сім`ї та забезпечені іншим житлом.
(2) Зміст позовної заяви
5.           У серпні 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила: (1) визнати припиненим право її матері користуватися домоволодінням АДРЕСА_1 (далі - домоволодіння); (2) виселити мати і сестру з домоволодіння. Мотивувала вимоги так: 
5.1.       На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 8 квітня 2010 року позивачка є власницею домоволодіння, яке складається із: будинку, в якому є цокольний поверх і мансарда; літньої кухні; погреба; огорожі; навісу; підпірної стіни.
5.2.       Із 29 червня 2013 року позивачка перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , а після розірвання того шлюбу 12 лютого 2021 року зареєструвала інший - із ОСОБА_5 . Тобто позивачка створила власну сім`ю, а батьки припинили бути членами її сім`ї, не ведуть із нею спільне господарство, у них відсутній спільний бюджет, і вони спільно не проживають.
5.3.       Із 11 жовтня 2011 року позивачка зареєстрована у домоволодінні. Там  теж зареєстровані її діти ( ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), а також мати та батько - ОСОБА_8 (далі - батько позивачки), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
5.4.       Мати позивачки має у власності 1/4 частину приватизованої трикімнатної квартири АДРЕСА_2 (далі - квартира), але продовжує користуватись домоволодінням, чинить позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю останньої, без дозволу та згоди позивачки вселила туди сестру, яка також має право власності на 1/4 частину квартири та зареєстрована у ній. Відповідачки замінили замки на вхідних дверях будинку та хвіртки, через що позивачка не може потрапити у її житло та повноцінно реалізовувати право власності.
5.5.       Маючи велику сім`ю (чоловіка та трьох дітей - сина ОСОБА_9 , доньку ОСОБА_10 та доньку її чоловіка - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ), позивачка вимушена проживати в 1/4 частині квартири, будучи одноособовою власницею домоволодіння.
(3) Зміст рішення суду першої інстанції 
6.           14 листопада 2023 року Ковпаківський районний суд м. Суми ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив: визнав припиненим право матері позивачки користуватися домоволодінням; виселив із нього обох відповідачок; стягнув із них по 992,40 грн судового збору. Мотивував так:
6.1.       Власник має право у будь-який час вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство, усунення порушень права власності (див. постанови Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 9 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц).
6.2.       Проживання відповідачок, які припинили бути членами сім`ї позивачки, порушує право останньої вільно користуватися домоволодінням і проживати в ньому.
6.3.       Для визнання припиненим права користування житлом і зобов`язання особи його звільнити слід оцінити пропорційність застосування таких заходів, встановити баланс між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, наявність чи відсутність у відповідачів іншого житла (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17). 
6.4.       Мати не є членом сім`ї позивачки. Тому як колишній член сім`ї втратила право на користування домоволодінням. Інтереси власниці житла переважають над інтересами її матері, у якої припинилися підстави користування чужим майном і яка забезпечена іншим житлом.
6.5.       Фактичне проживання у домоволодінні матері, яка зареєстрована у ньому, та сестри, яка вселилася в нього без згоди позивачки, є підставою для їхнього виселення. 
(4) Зміст постанови апеляційного суду
7.           2 травня 2024 року Сумський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою апеляційні скарги відповідачок залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Мотивував так:
7.1.       Суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що підставою для задоволення заявлених вимог є порушення прав позивачки як власниці домоволодіння, припинення між сторонами сімейних відносин, безпідставне проживання у домоволодіння відповідачок за наявності у їхній власності квартири та за відсутності дозволу позивачки.
7.2.       Оплата відповідачками комунальних послуг за адресою домоволодіння протягом періоду проживання у ньому не є підставою виникнення у них права на це житло. Як і непроживання позивачки у належному їй на праві власності домоволодінні не є підставою для зменшення обсягу її права власності на це майно.
7.3.       Не мають жодного юридичного значення для вирішення спору доводи відповідачок про наявність у них із позивачкою усних домовленостей щодо тимчасового оформлення на останню права власності на домоволодіння з умовою подальшого його переоформлення на батька.
7.4.       Питання про походження коштів, за рахунок яких відбувалося будівництво домоволодіння, не є предметом дослідження у цій справі.
(5) Провадження у суді касаційної інстанції
8.           30 травня 2024 року відповідачки подали до Верховного Суду дві касаційні скарги. Просили: (1) скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову; (2) зупинити виконання рішення суду першої інстанції до завершення касаційного перегляду; (3) повідомити відповідачок про час і місце розгляду справи та здійснювати його за їхньою участю. 
9.           24 червня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив дві ухвали, згідно з якими залишив касаційні скарги без руху та встановив для усунення недоліків десятиденний строк із дня вручення тих ухвал.
10.        16 липня 2024 року відповідачки усунули недоліки касаційних скарг. 
11.        27 серпня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою відкрив касаційне провадження за касаційними скаргами відповідачок; відмовив у зупиненні виконання рішення суду першої інстанції.
12.        31 березня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів, відмовив у задоволенні клопотань відповідачок повідомити час і місце розгляду справи та розглядати останню за їхньої участю, а також у задоволенні клопотання позивачки про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи осіб, які подали касаційні скарги
13.        Відповідачки мотивували касаційні скарги так:
13.1.    Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання матері позивачки про відкладення розгляду справи на іншу дату через хворобу, незважаючи на те, що в неї не було представника, і вона сама представляла її інтереси. Мати позивачки мала намір бути присутньою на судовому засіданні, надати пояснення та докази, проте її клопотання відхилили. Внаслідок цього рішення про задоволення позову ґрунтується виключно на доказах, які подала позивачка, що суперечить принципам змагальності та рівності сторін (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 червня 2021 року у справі № 203/2861/19).
13.2.    Право власності на домоволодіння зареєстроване за позивачкою (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 8 квітня 2010 року), але там були зареєстровані також її батьки. Апеляційний суд помилково виснував, що мати позивачки не є членом сім`ї останньої. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю: спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц).
13.3.    Позивачка за її бажанням не проживає у домоволодінні. Вона мешкала з чоловіком і дітьми окремо, а у липні 2022 року виїхала до Сполучених Штатів Америки. У лютому 2022 року позивачка звернулася до її матері та сестри з вимогою звільнити домоволодіння. Стверджувала, що зареєстрована там разом із батьками ще з 11 жовтня 2011 року, проте не вказала, чому ніколи не утримувала його.
13.4.    Найбільший внесок у будівництво домоволодіння здійснили батько та сестра позивачки. Мати вклала у будівництво кошти, які отримала від продажу належної їй земельної ділянки. Суди це не врахували. Після смерті її батька ІНФОРМАЦІЯ_3 майно утримували за власні кошти мати та сестра позивачки. Перша надала суду належні докази цього (платіжні та розрахункові документи на будівельні матеріали, виконані роботи, довідки Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» від 4 грудня 2023 року і від 11 грудня 2023 року тощо). Однак суди ці документи не оцінили.
13.5.    Відповідачки не чинили позивачці жодних перешкод у користуванні домоволодінням, не вчиняли будь-які інші неправомірні дії щодо нього.
13.6.    Суди не перевірили, чи є виселення матері співмірним і виправданим втручанням у її право на житло в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі принципів вказаної статті. Припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням і не звільняє від обов`язку вирішити спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 4 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 жовтня 2019 року № 615/1636/17).
13.7.    Суди попередніх інстанцій не перевірили та не дослідили підстави набуття позивачкою домоволодіння у власність. Зміст позовних вимог суд має оцінювати, виходячи з юридичних і фактичних підстав позову, а не лише із формулювань прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Неможливість для власника фактично користуватися житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц).
13.8.    Батьки, сестра позивачки і остання домовилися про оформлення права власності на домоволодіння на останню, бо на той час вона була студенткою Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого, а батько та сестра - працівниками органів прокуратури Сумської області. Після виходу на пенсію батько не встиг переоформити право власності на домоволодіння на себе, оскільки раптово помер. Позивачка, яка теж працювала у Прокуратурі Сумської області, 2 червня 2015 року надала пояснення Державній податковій інспекції у місті Сумах Головного управління Державної фіскальної служби щодо відомостей, які вказала у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік (зазначила, що будівництво домоволодіння відбулося з використанням матеріалів за рахунок членів сім`ї, переважно батька; цей факт є безспірним, оскільки на час будівництва у 2008 - 2010 роках позивачка була студенткою, яка повністю перебувала на утриманні батьків).
13.9.    На домоволодіння поширюється правовий режим об`єкта права спільної сумісної власності подружжя - матері та батька позивачки. Суди не врахували, що тягар доказування у справах цієї категорії покладений на того, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18). 
(2) Позиції інших учасників справи
14.        24 вересня 2024 року адвокат позивачки сформувала у системі «Електронний суд» відзив (вх. № 30536/0/220-24 від 25 вересня 2024 року), у якому просила касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін. Мотивувала так:
14.1.    Рішення та постанова судів попередніх інстанцій є законними й обґрунтованими. Мати та сестра позивачки не довели, що мають право власності на домоволодіння. 
14.2.    Сестра, додаючи до апеляційної скарги нові докази, - документи на будівництво домоволодіння - не зазначила поважних причин, які перешкоджали їй подати ці докази до суду першої інстанції.
14.3.    Під час розгляду справи в апеляційному суді відповідачки стверджували, що позивачка у домоволодінні не проживала та перестала бути членом сім`ї її батьків, що є підставою для відмови у задоволення позову. Однак ці обставини не впливають на обсяг права власності позивачки, яка вправі самостійно вирішувати, чи проживати у належному їй домоволодінні, чи ні.
14.4.    Безпідставними є твердження відповідачок про те, що позивачка більше 10 років не проживає у домоволодінні, і це впливає на вирішення спору. Позивачка як власниця домоволодіння на власний розсуд розпоряджається належним їй майном незалежно від проживання чи непроживання у домоволодінні. 
14.5.    Те, що її мати там була зареєстрована, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки мати припинила бути членом сім`ї позивачки.
14.6.    Необґрунтованим є довід відповідачок про порушення апеляційним судом норм процесуального права. Апеляційний розгляд відбувся за участі адвоката матері. Тому її право на участь у судовому засіданні не було порушене. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
15.        Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 27 серпня 2024 року постановив ухвалу, згідно з якою відкрив касаційне провадження за касаційними скаргами відповідачок на підставах, передбачених пунктами 1 і 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
16.        Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими(частина перша статті 400 ЦПК України).
17.        З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційних скарг, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) Чи сумісне припинення права матері на користування домоволодінням і виселення з нього обох відповідачок із гарантіями їхнього права на повагу до житла?
18.        Позивачка є власницею домоволодіння. Її мати була зареєстрована та проживала у ньому як член сім`ї позивачки і надала дозвіл на проживання у цьому житлі сестрі позивачки. Після того, як позивачка уклала шлюб і створила власну сім`ю, мати перестала бути членом сім`ї позивачки. Оскільки мати та сестра створювали позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням (не впускали її, замінили замки вхідних дверей і хвіртки), позивачка просила суд визнати припиненим право матері на користування домоволодінням і виселити з нього відповідачок.
19.        Суди попередніх інстанцій позов задовольнили. Виснували, що позивачка як власниця домоволодіння мала право вимагати усунення перешкод, які створили їй відповідачки, не будучи членами її сім`ї, у користуванні та розпорядженні домоволодінням; з огляду на те, що відповідачки мають у власності квартиру, їхнє виселення із домоволодіння не порушуватиме право на повагу до житла.
20.        Мати та сестра позивачки не погодилися з висновком судів. Стверджували, що у позивачки не було коштів для зведення домоволодіння; вона сама визнала, що будівництво відбувалося за рахунок батьків; тривалий час позивачка не проживала у домоволодінні, не утримувала його, втратила будь-який інтерес до нього; апеляційний суд порушив норми процесуального права, коли розглянув справу за відсутності матері, маючи відомості про те, що вона хворіє та бажає особисто бути присутньою на засіданні.
21.        Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду не погоджується з аргументами відповідачок. Вважає, що внаслідок задоволення позову відбулося втручання у їхнє право на повагу до житла. Однак можливість такого втручання передбачена законом, воно переслідує легітимну мету захисту права власності позивачки та з огляду на встановлені обставини справи, зокрема наявність у відповідачок іншого житла, це втручання не порушує конвенційні гарантії їхнього права на повагу до житла. Тому висновок судів попередніх інстанцій є правильним.
22.        Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (речення перше частини першої та частина третя статті 47 Конституції України).
23.        Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частини перша та четверта статті 41 Конституції України).
24.        Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша - друга статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
25.        Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
26.        Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України; близький за змістом припис див. у статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
27.        Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції).
28.        Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету (одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8), не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». 
Втручання держави у право на повагу до житла повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.
Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети втручання у право на повагу до житла й обмежує цей розсуд такими цілями: інтереси національної та громадської безпеки, економічного добробуту країни, запобігання заворушенням чи злочинам, захист здоров`я, моралі, прав і свобод інших осіб.
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною легітимною метою. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), заява № 19009/04, § 41-44). Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Тобто, оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення такої мети.
29.        Таким чином, критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до житла із гарантіями статті 8 Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту пункту 2 вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним цій меті. Порушення Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із трьох зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Зокрема, неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи гарантій статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Садов`як проти України» від 17 травня 2018 року («Sadovyak v. Ukraine», заява № 17365/14) «Дакус проти України» від 14 грудня 2017 року («Dakus v. Ukraine», заява № 19957/07), «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 березня 2011 року («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03)).
30.        З огляду на підстави позову для вирішення спору застосовні положення ЦК України, а застосування з цією метою положень ЖК України не відповідає реаліям сьогодення та стану суспільних відносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).
31.        Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
32.        Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України).
33.        Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (частина перша статті 401 ЦК України).
34.        Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).
35.        Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (пункт 4 частини першої статті 406 ЦК України).
36.        Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), зокрема усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (пункт 33)). Метою такого позову є припинення неправомірних дій, не пов`язаних із позбавленням володіння майном. Інакше кажучи, негаторний позов може заявити, зокрема, власник, з володіння якого майно не вибуло, тобто коли порушені насамперед його права на користування та розпорядження майном. Належним відповідачем за таким позовом є особа, яка перешкоджає користуватися та розпоряджатися майном.
37.        Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).
38.        Стаття 391 ЦК України визначає право власника, зокрема будинку, вимагати усунення порушень його прав будь-якими особами шляхом, який власник вважає прийнятним. Те, хто саме спричинив порушення права та з яких підстав, не має значення (див. постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).
39.        Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).
40.        Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які з ним постійно проживають і ведуть спільне господарство, усунення порушень права власності у будь-який час (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).
41.        Наведені приписи та практика їхнього застосування є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, яка без згоди власника зайняла домоволодіння, або підстави виникнення права якої на користування відповідним об`єктом припинилися. Тому суду слід з`ясувати, чи є легітимна мета втручання у право відповідачів на повагу до житла, а за її наявності - чи є задоволення позову пропорційним цій меті.
42.        Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі факти:
42.1.    Позивачка є власницею домоволодіння (див. свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 8 квітня 2010 року та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 квітня 2010 року (т. 1, а. с. 8 - 9)), а також земельної ділянки, на якій воно розташоване (див. державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 418380 та рішення Сумської міської ради від 4 липня 2008 року № 1707-МР (т. 1, а. с. 10)).
42.2.    Позивачка перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 . На підставі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 листопада 2017 року у справі № 592/10871/17 цей шлюб був розірваний (т. 1, а. с. 22).
42.3.    12 лютого 2021 року позивачка та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб; прізвище після державної реєстрації шлюбу змінила на « ОСОБА_12 » (т. 1, а. с. 24 - 25).
42.4.    Із 11 жовтня 2011 року позивачка була зареєстрована в домоволодінні разом із батьками. Крім них, за тією ж адресою зареєстровані її донька ОСОБА_7 та син ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 26 - 31). 27 червня 2015 року батько позивачки помер (т. 1, а. с. 33).
42.5.    Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 18 грудня 2001 року батько, матір, сестра позивачки й остання мають на праві спільної сумісної власності квартиру (т. 1, а. с. 34).
42.6.    Із 2 липня 2008 року сестра позивачки зареєстрована у квартирі (т. 1, а. с. 35).
42.7.    1 лютого 2022 року позивачка звернулася до матері та сестри із вимогою звільнити домоволодіння від належних їм речей і виселитися з нього (т. 1, а. с. 43 - 45).
43.        У спірних правовідносинах конкурують права на повагу до житла відповідачок, які не є власницями домоволодіння, із правом власності на нього позивачки. Задоволення позову є втручанням у право на повагу до житла відповідачок, а відмова у його задоволенні допускає втручання у право власності позивачки, повноту реалізації якого обмежує проживання у домоволодінні її матері та сестри. Втручання у право на повагу до житла останніх переслідує мету захисту права власності позивачки. Ця мета передбачена у пункті 2 статті 8 Конвенції, а тому є легітимною.
44.        Вимоги про визнання припиненим права матері користуватися домоволодінням і про виселення з нього матері та сестри позивачка мотивувала так: мати вселилася у домоволодіння ще у 2011 році, коли вони були членами однієї сім`ї, але позивачка створила власну сім`ю, і мати перестала бути членом сім`ї позивачки; сестру у домоволодіння вселила мати позивачка; відповідачки забезпечені іншим житлом як співвласниці квартири.
45.        З огляду на ці аргументи, підтверджені доказами, суди попередніх інстанцій виснували, що визнання припиненим права матері позивачки користуватися домоволодінням і виселення відповідачок є обґрунтованими, а інтереси позивачки та відповідачок належно збалансовані, оскільки перша є власницею домоволодіння, а останні забезпечені іншим житлом, в якому мають право проживати.
46.        Колегія суддів відхиляє доводи касаційних скарг про відсутність у позивачки коштів на будівництво будинку та про фактичне фінансування його спорудження батьком, сестрою та матір`ю. Для вирішення цього спору перевірка джерел походження коштів, за рахунок яких відбувалося будівництво, не є необхідною. Також не змінюють висновок суду аргументи про те, що позивачка не проживала у домоволодінні, а відповідачки його утримували, сплачуючи вартість комунальних послуг. Ці факти не впливають на обсяг права власності позивачки та на можливість захисту цього права за негаторним позовом. 
47.        Суди встановили, що власницею домоволодіння є позивачка. Немає підстав вважати, що на нього може поширюватися правовий режим спільної сумісної власності батька та матері позивачки як подружжя, як про це стверджують у касаційних скаргах відповідачки.
48.        Необґрунтованим є довід обох касаційних скарг про те, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, коли розглянув справу за відсутності матері, яка подала клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого апеляційний суд відмовив.
48.1.    Уперше апеляційний суд призначив справу до розгляду на 16 квітня 2024 року. З тієї дати відклав розгляд справи на 2 травня 2024 року. А 1 травня 2024 року мати позивачки подала заяву, у якій просила відкласти це судове засідання через те, що вона перебуває на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні КНП «Тростянецька міська лікарня». Додала довідку цієї лікарні від 1 травня 2024 року № 01-14/15-59.
48.2.    У касаційній скарзі сестра не навела доводів про порушення її прав відмовою апеляційного суду у задоволенні заяви матері про відкладення судового засідання та розглядом справи за відсутності останньої.
48.3.    Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою (частина перша статті 368 ЦПК України).
48.4.    Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (стаття 372 ЦПК України).
48.5.    Апеляційний суд вказав, що явка сторін не була обов`язковою, позиція матері, яка подала апеляційну скаргу та відповідь на відзив позивачки, була чіткою і зрозумілою. Тому аргументовано відмовив у задоволенні клопотання матері позивачки та вважав, що підстав для відкладення судового засідання, призначеного на 2 травня 2024 року, не було.
48.6.    Недостовірною є інформація, викладена у відзиві позивачки на касаційні скарги, про те, що в апеляційному суді інтереси матері представляла адвокат, яка була присутня на судовому засіданні 2 травня 2024 року. Згідно з матеріалами справи апеляційну скаргу, відповідь на відзив на апеляційну скаргу та заяву про відкладення розгляду справи мати подавала самостійно; відсутні будь-які докази того, що мати надала адвокату повноваження представляти її інтереси в апеляційному суді. Згідно з журналом вказаного судового засідання (т. 4, а. с. 160-162) з боку відповідачок були присутніми сестри позивачки та її адвокат - Юшкевич Євгенія Юріївна.
(3) Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
(3.1) Щодо суті касаційних скарг
49.        Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).
50.        Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 410 ЦПК України).
51.        З огляду на висновки цієї постанови щодо застосування норм права рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду слід залишити без змін.
(3.2) Щодо судових витрат
52.        Оскільки рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду Верховний Суд залишив без змін, судові витрати відповідачок у зв`язку з касаційним переглядом справи слід залишити за ними.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
у х в а л и в:
1.           Касаційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залишити без задоволення.
2.           Рішення Ковпаківського районного суду міста Сум від 14 листопада 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 2 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	 	В. І. Крат	
Судді	 	Д. А. Гудима	
 	 	І. О. Дундар	
 	 	Є. В. Краснощоков	
 	 	П. І. Пархоменко