П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
17 липня  2025  року                                                                                             м. Київ
         
Справа №359/5489/25
Провадження: № 22-ц/824/12797/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Юрченко Юлії Валентинівни в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2025 року, постановлену під головуванням судді Семенюти О. Ю.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області про скасування арешту,
у с т а н о в и в:
 
У травні 2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка мотивована тим, що 05.03.2025 року він дізнався про те, що на його нерухоме майно накладено арешт. Постанова про арешт майна винесена державним виконавцем 13.08.2012 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1, 12.03.2012 року головним державним виконавцем ДВС Бориспільского МРУЮ Гой Я. П. накладено арешт у виконавчому провадженні № 31292735. 10.03.2025 року він, позивач, направив на даресу Бориспільського відділу ДВС у Бориспільському районі заяву про видачу копій постанов та зняття арешту з майна, однак, йому було повідомлено про те, що вказані виконавчі провадження знищені, а відтак, зняти арешт не вбачається можливим.
У зв`язку з чим, просив суд скасувати арешт, який накладений на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , який накладений Бориспільським відділом державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 та виконавчого провадження № НОМЕР_1, які відкриті на виконання виконавчого листа, виданого Бориспільським міськрайонним судом № 2-4394 від 07.12.2011.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2025 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Бориспільського ВДВС у Бориспільському районі Київської області про скасування арешту відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Юрченко Ю. В. в інтересах ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просила скасувати та направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд помилково виходив з того, що скаржнику необхідно звертатися до суду із скаргою на дії державного виконавця, з огляду на те, що виконавчі провадження вже є знищеними.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 червня 2025 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Юрченка Ю. В. в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, на виконанні в Бориспільському відділі державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області перебували виконавчі провадження:
-ВП 31292735 з примусового виконання виконавчого листа Бориспільського міськрайонного суду № 2-4394 від 07.12.2011 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно боргу в розмірі 410486,79 грн. 
17.02.2012 року державним виконавцем Бориспільського ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 
13.03.2012 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 
17.04.2012 року у зв`язку з відсутністю майна, відповідно до п.2 ст.47 ЗУ « Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу;
- ВП НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Бориспільського міськрайонного суду № 2-4394 від 07.12.2011 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно боргу 410486,79 грн. 
16.07.2012 року державним виконавцем Бориспільського ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 
13.08.2012 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 
08.05.2020 року на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документа без виконання, відповідно до п.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Вказані виконавчі провадження знищені за закінченням терміну зберігання завершених проваджень.
У Бориспільському відділі державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області наявні відкриті виконавчі провадження відносно ОСОБА_3 , зокрема: ВП НОМЕР_3 щодо стягнення виконавчого збору 41051,63 грн., ВП 46416191 щодо стягнення судового збору 730 грн.
Згідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо суб`єкта від 05.03.2025 за № 416458980, арешт нерухомого майна: невизначене майно, все майно, власником якого є ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 31292735, 12.03.2012 року, головним державним виконавцем ВДВС Бориспільського МРУЮ Гой Я. П.
Відмовляючи у відкритті провадження в справі, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивачем заявлено вимоги, які за законом мають розглядатись в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (Розділ VII ЦПК України).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно з частинами третьою п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності.
Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є боржником у завершених виконавчих провадженнях. Відтак, відповідно до усталеної практики Верховного Суду, у разі оскарження дій або рішень державного виконавця, він мав звертатися до суду в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не шляхом звернення до суду із позовом. При цьому, колегія суддів зауважує, що факт знищення матеріалів виконавчих проваджень після завершення строків їх зберігання не є підставою для зміни способу судового захисту та не наділяє правом звертатися до суду в позовному порядку.
Отже, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивач був боржником у виконавчому провадженні, в якому був накладений арешт на належне йому нерухоме майно, тому він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Юрченко Ю. В. в інтересах ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2025 року  залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Юрченко Юлії Валентинівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
 
Повне судове рішення складено 18 липня 2025 року.
 
Головуючий                                                                                  Т. О. Невідома
 
Судді                                                                                              С. М. Верланов
 
                                                                                                        В. А. Нежура