УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2025 року
м. Київ
справа № 761/5033/22
провадження № 51-4912 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої              ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року,  
встановив:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за частинами 1, 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_4 задоволено частково.
Ухвалено стягнути із ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 306 490 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 30 000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого задоволено, вирок суду першої інстанції змінено та на підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 11 січня 2024 року ухвалу Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Указане кримінальне провадження розглянуто із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватим  у  таємному викраденні чужого майна (крадіжка)та таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за наступних обставин.
Згідно з вироком ОСОБА_4 було визнано винуватим у тому, що він 17 березня 2021 року приблизно о 15:10, перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_1 , здійснюючи прибирання квартири за договором прибирання приміщень, укладеним із потерпілою ОСОБА_5 , скористався тим, що під час прибирання у квартирі, крім нього, ніхто не знаходився, і, перебуваючи у вітальній кімнаті, підійшов до комода з особистими речами ОСОБА_5 , взяв з нього золотий годинник, вартістю 17 579,5 грні помістив його до свого рюкзака, що був при ньому, та до сміттєвого пакета, тим самим таємно викрав чуже майно, після чого, закінчивши прибирання, з викраденим майном вийшов з квартири та з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
Крім того, за встановлених у вироку обставин ОСОБА_4 також був визнаний винуватим у тому, що він, знаходячись за вищевказаною адресою:
- 24 березня 2021 року приблизно о 15:10, перебуваючи у вітальній кімнаті, підійшов до комода з особистими речами ОСОБА_5 , звідки повторно таємно викрав золотий ланцюжок вартістю 2 893,82 грн, чим заподіяв потерпілій майнову шкоду в зазначеному розмірі;
- 19 травня 2021 року приблизно о 15:10, перебуваючи у вітальній кімнаті, підійшов до шафи зі срібним посудом, звідки повторно таємно викрав цукерницю вартістю 14 680 грн, цукерницю вартістю 13 680 грн та набір рюмок вартістю 4 670 грн, чим заподіяв потерпілій майнову шкоду в загальному розмірі 33 030 грн;
- 26 травня 2021 року приблизно о 15:10, перебуваючи у вітальній кімнаті, підійшов до шафи зі срібним посудом, звідки повторно таємно викрав ікорницю вартістю 27 983,89 грн та ще одну ікорницю вартістю 29 911, 05 грн, чим заподіяв потерпілій майнову шкоду в загальному розмірі 57 895,39 грн;
- 23 червня 2021 року приблизно о 15:10, перебуваючи у вітальній кімнаті, підійшов до шафи зі срібним посудом, звідки повторно таємно викрав піднос вартістю 16 674,58 грн, піднос вартістю 10 791,60 грн, фруктовницю вартістю 34 473,60 грн, графин вартістю 9 125,88 грн та піднос вартістю 6 608,96 грн, чим заподіяв потерпілій майнову шкоду в загальному розмірі 94 197,02 грн;
- 25 серпня 2021 року приблизно о 15:10, перебуваючи у вітальній кімнаті, підійшов до шафи зі срібним посудом, звідки повторно таємно викрав тарілку вартістю 28 869,60 грн, тарілку вартістю 8 660,88 грн, тарілку вартістю 9 079,28 грн, чайник вартістю 7 498,53 грн та сахарницю вартістю 12 354,76 грн, чим заподіяв потерпілій майнову шкоду в загальному розмірі 66 463,05 грн;
- 06 жовтня 2021 року приблизно о 15:10, перебуваючи у вітальній кімнаті, підійшов до шафи зі срібним посудом, звідки повторно таємно викрав кувшин вартістю 5 930,79 грн, кувшин вартістю 1508,58 грн, кувшин вартістю 7 247,10 грн та кувшин вартістю 1 449,42 грн, чим заподіяв потерпілій майнову шкоду в загальному розмірі 16 135,89 грн;
- 13 жовтня 2021 року приблизно о 15:10, перебуваючи у вітальній кімнаті, підійшов до шафи зі срібним посудом, звідки повторно таємно викрав кувшин вартістю 2 895,79 грн та кувшин вартістю 10 543,82 грн, чим заподіяв потерпілій майнову шкоду в загальному розмірі 13 439,61 грн.
У своїй касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити рішення судів попередніх інстанцій в частині призначеного покарання, застосувавши до ОСОБА_4  ст. 75 КК, зупинити виконання судового рішення до завершення касаційного розгляду.
На обґрунтування своїх вимог засуджений ОСОБА_4 зазначає про те, що:
- призначене покарання майже в максимальній межі санкції статті не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, враховуючи, що санкція статті передбачає й інші альтернативні види покарання, в тому числі арешт та обмеження волі;   
- обставинами, що пом`якшують покарання, є визнання вини в повному обсязі, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину;
- даними, які характеризують особу засудженого, є те, що він раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, матір пенсійного віку, яка перебуває на його утриманні, має постійне місце проживання та працює як фізична особа-підприємець; 
- потерпілій відшкодовано майже всі матеріальні збитки, завдані кримінальним правопорушенням, однак в суді апеляційної інстанції потерпіла вказала і підтвердила інший розмір відшкодованих збитків, пославшись на те, що  існували й інші борги, в які вона врахувала сплачені після вироку кошти;
- при розгляді справи у засудженого не було захисника, тому він не знав, як грамотно та офіційно відшкодувати збитки потерпілій, тому тільки після появи захисника почав відшкодовувати офіційно та надавати суду квитанції;
- при розгляді справи судом апеляційної інстанції було надано квитанції про відшкодування збитків потерпілій, які засуджений продовжує сумлінно відшкодовувати;
- за час розгляду кримінального провадження засуджений багаторазово пожалкував про скоєне, навчений та покараний  наріканнями оточуючих людей, у скоєному проявляє щире каяття; 
- з урахуванням інформації про особу засудженого, наявність обставин, що пом`якшують покарання, на підставі принципів індивідуалізації, гуманізації та справедливості, вважає, що до нього може бути застосовано норму ст. 75 КК та звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.
Що стосується доводів засудженого про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Так, при призначенні покарання суд керується положеннями, передбаченими ст. 50, 65 КК.
Зокрема, відповідно до положень, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
Таким чином, законодавцем визначено, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Разом із тим, судом першої інстанції враховано характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а також ставлення ОСОБА_4 до вчиненого, яке полягає у визнанні вини та щиросердному розкаянні, дані, які характеризують його особу, те, що він раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, є фізичною особою-підприємцем, не має осіб на утриманні, має постійне місце реєстрації та місце проживання, не відшкодував завдану ним шкоду. 
Як убачається зі змісту судових рішень попередніх інстанцій, при призначенні покарання ОСОБА_4 місцевий суд врахував наявність такої пом`якшуючої обставин, як щире каяття, та відсутність обставин, які обтяжують його покарання. 
З огляду на наведене вище місцевий суд дійшов висновку, з урахуванням особи винного, кількості епізодів його злочинної діяльності та загальної суми завданої шкоди, яка не відшкодована, систематичності вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, характеру кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він визнаний винуватим та обставин їх скоєння, відсутності осіб на утриманні, стану його здоров`я, віку, наявності обставини, що пом`якшує, та відсутності таких, що обтяжують покарання, про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_4 за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, посилаючись на те, що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК, або ж застосування ст. 69 КК, до обвинуваченого місцевий суд не знайшов, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми могли бути застосовані.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 , погодився з призначеним місцевим судом покаранням.
Одночасно з цим суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту, зауважив, що місцевий суд належним чином урахував наведені вище обставини в їх сукупності, дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, та призначив покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, але у розмірі, наближеному до мінімального.
При цьому суд апеляційної інстанції врахував, що:
- обвинувачений з метою власного збагачення, відверто нехтуючи усталеними в суспільстві моральними цінностями, грубо порушуючи основоположні правові засади, гарантовані Конституцією України, зокрема право на власність, діючи таємно, здійснив викрадення майна потерпілої та надалі, не будучи викритим, вчинив ще сім епізодів крадіжки майна потерпілої за ознакою повторності, на загальну суму понад 306 490 грн.;
- доводи сторони захисту про те, що призначене ОСОБА_4 за ч.2 ст.185 КК покарання у виді позбавлення волі є надмірно суворим, оскільки суд міг призначити йому за вказаним злочином покарання у вигляді обмеження волі, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки суд, діючи в межах своїх дискреційних повноважень, призначив дане покарання з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення та його наслідків, даних про особу винного, з урахуванням думки потерпілої;
- посилання сторони захисту на те, на даний час ОСОБА_4 сплатив потерпілій ОСОБА_5 95 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди не є обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки матеріалами провадження встановлено, що обвинувачений не виявляв бажання виправити ситуацію, завдану своїми злочинними діями шкоду потерпілій не відшкодував. Часткове відшкодування завданої шкоди стало можливим у результаті того, що суд касаційної інстанції постановою від 11 січня 2024 року скасував ухвалу Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року, якою ОСОБА_4 було звільнено від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК, а не добровільного волевиявлення засудженого задовольнити обґрунтовані претензії потерпілої щодо відшкодування заподіяної злочинами шкоди.
При цьому судом апеляційної інстанцій було враховано, що колегія суддів суду касаційної інстанції звертала увагу на те, що в разі невстановлення судом апеляційної інстанції інших обставин, які відповідно до вимог закону можуть істотно вплинути на висновки суду в частині можливості звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, застосування до засудженого положень ст. 75 КК слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Отже, з урахуванням тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та даних про особу обвинуваченого, а також позиції потерпілої, суд апеляційної інстанції визнав призначене ОСОБА_4 покарання співрозмірним вчиненому, законних підстав для застосування положень статті 75 КК та звільнення  ОСОБА_4  від призначеного покарання з випробуванням, як про це ставилося питання у апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачала.
З такими висновками погоджується і Верховний Суд.
Колегія суддів уважає, що з урахуванням:
- тяжкості вчинених кримінальних правопорушень; 
- зазначених вище даних про особу засудженого, в тому числі й тих, на які у своїй касаційній скарзі посилається засуджений; 
- наявності вищевказаної пом`якшуючої обставини та відсутності обставин, які обтяжують покарання,
призначене засудженому покарання у межах, установлених у санкціях ч. ч. 1, 2  ст. 185 КК, з огляду на зміст положень, передбачених статтями 50, 65 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу та є достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним інших злочинів. 
При цьому, як вбачається зі змісту касаційної скарги, засуджений хоча і посилається на те, що призначене покарання майже в максимальній межі санкції статті не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, враховуючи, що санкція статті передбачає й інші альтернативні види покарання, в тому числі арешт та обмеження волі, проте просить змінити рішення судів попередніх інстанцій в частині призначеного покарання, застосувавши до нього ст. 75 КК, не заявляючи конкретних вимог щодо призначення іншого покарання за видом та розміром.
Що стосується доводів засудженого про застосування стосовно нього положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розділом ХІІ КК.
Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, під час вирішення питання про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням беруться до уваги тяжкість злочину, особа винного та інші обставини справи.
Як убачається зі змісту вироку стосовно ОСОБА_4 , суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування положень ст. 75  КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, також не знайшов підстав для застосування стосовно ОСОБА_4 інституту звільнення від відбування покарання.
Такий висновок суду апеляційної інстанції є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому, з огляду на вищезазначені дані про особу засудженого, обставини справи, в тому числі щодо кількості вчинених епізодів та відсутності даних про відшкодування заподіяної шкоди в повному обсязі, Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги щодо необхідності застосування положень ст. 75 КК.
Також Суд зазначає, що засуджений, оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині незастосування до нього положень ст. 75 КК, при цьому посилаючись на обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття та заявляючи про часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілій, надає до касаційної скарги квитанцію про сплату потерпілій ОСОБА_5 10 000 грн в рахунок відшкодування боргу, не зазначає, яким саме чином указане перешкодило судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення з огляду на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК обставини, що пом`якшують покарання, передбачені ст. 66 КК, враховуються саме під час призначення покарання, а не при вирішенні питання щодо звільнення від його відбування.
Крім того, враховуючи загальну матеріальну шкоду у розмірі 306 490 грн, заподіяну потерпілій ОСОБА_5 внаслідок вчинення засудженим кримінального правопорушення, надання до касаційної інстанції квитанції на підтвердження відшкодування потерпілій ще 10 000 грн в цілому не спростовує  законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій в частині призначеного покарання та відсутності підстав для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням. 
Враховуючи викладені обставини, за результатом перевірки доводів засудженого ОСОБА_4 щодо оскарження зазначених вище судових рішень попередніх інстанцій стосовно нього, колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про необхідність задоволення касаційної скарги. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
У своїй касаційній скарзі засуджений порушує питання про зупинення виконання вироку, однак це питання відповідно до вимог ст. 430 КПК вирішується на стадії підготовки касаційного розгляду після відкриття касаційного провадження. Проте, як зазначено вище, Суд не знайшов підстав для відкриття касаційного провадження, у зв`язку з чим відсутні процесуальні підстави для вирішення зазначеного клопотання.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                  ОСОБА_3