Справа № 128/244/25
Провадження № 22-ц/801/1291/2025
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року	Справа № 128/244/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Бондаренко О. І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, -

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 до звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років. Зазначала, що вона перебувала з відповідачем у незареєстрованому шлюбі. Від таких стосунків у сторін є неповнолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають разом з нею по АДРЕСА_1 . Вони з відповідачем не дійшли згоди з приводу сплати аліментів на утримання дружини. Вдповідач не надає матеріальну допомогу на її утримання до досягнення дітьми трьох річного віку. Просить стягувати з відповідача аліменти на своє утримання в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) платника щомісячно, до досягнення молодшою дитиною трирічного віку.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22 квітня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 23.01.2025 року та до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 3-х років.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про доведеність позовних вимог; не врахував те, що він уже несе витрати на утримання спільних з позивачкою дітей, а також проживає із позивачкою і вочевидь несе витрати на її утримання, ніколи не відмовлявся утримувати сім`ю. Матеріали справи не містять доказів, того, що він відмовляється утримувати сім`ю.
Заслухавши  доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 квітня 2025 року вищевказаним вимогам закону відповідає. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в особистих відносинах. З приводу даного факту заперечень від сторін не надійшло. 
У сторін є неповнолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками яких є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.9-10). 
Спільні діти сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною довідкою (а.с.4). Згідно довідки, з позивачкою також проживають діти ОСОБА_5 2018 р.н. та ОСОБА_6 2017 р.н.
Згідно довідки про доходи від 11.03.2025 року ОСОБА_2 його дохід за 2024 рік складає розмір 2 932 664 грн 50 коп. 
Сторонами не досягнуто добровільної згоди щодо розміру щомісячної матеріальної допомоги на утримання дружини до досягнення дитиною трьохрічного віку. 
Стягуючи з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання матері його дітей ОСОБА_1 у розмірі 1/6 частини усіх доходів, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є працездатним, добровільно такої допомоги не надає, проте має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу в такому розмірі на її утримання до досягнення молодшою дитиною віку 3 років .
Колегія суддів вважає, що незважаючи на деякі розбіжності у відомостях щодо конкретної адреси проживання позивачки з дітьми , суд вірно встановив обставини справи, що мають значення для її правильного розгляду , а саме – спільного проживання матері з малолітньою дитиною відповідача і здійснення догляду за нею , які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову і стягнення з відповідача коштів на утримання позивачки,що є матір`ю його малолітньої дитини до досягнення останньою віку 3 років.
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 не навів вагомих аргументів та не надав доказів на спростування тих обставин,що він систематично надає кошти на утримання саме позивачки,яка в силу народження молодшої дитини не має змоги самостійно себе забезпечувати чи він не може таку допомогу надавати.
Так, ч.ч.2,4 ст.84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Згідно ч.1 ст.80 СК , аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Таким чином, з аналізу зазначених норм закону вбачається, що стягнення з відповідача коштів на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку можливе незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від їх спільного проживання з відповідачем.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач доводиться батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає з позивачкою ,що здійснює догляд за нею до досягнення нею 3-х років. Сторони і їх спільні діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом з ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 .
Позивач не працює, натомість відповідач, працездатний та має дохід,який у повній мірі дає йому можливість надавати позивачу матеріальну допомогу, яку з її слів ,він на її утримання не надає. Відповідачем не надано суду достовірних і достатніх доказів систематичного ,а не епізодичного надання такої допомоги позивачу саме на її утримання.
Таким чином,доводи апеляційної скарги про те,що відповідач проживає разом із позивачкою ,що вказує на необґрунтованість висновку суду про стягнення на її користь аліментів , не заслуговують на увагу , оскільки ці обставини правового значення не мають і не впливають на суть вирішення спору,оскільки ними не спростовується факт проживання матері разом із дитиною і здійснення догляду за нею ,не свідчить про неспроможність утримання позивачки і не звільняють відповідача від обов`язку утримання дружини з якою проживає дитина.
У зв`язку з наведеними обставинами та враховуючи вище наведені норми права, колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання ОСОБА_1 до досягнення дитиною 3-х річного віку. Визначаючи розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача, суд належним чином встановив обставини, що мають значення по справі, а доводи апеляційної скарги з цього приводу, є безпідставними.
Визначаючи розмір аліментів, суд правильно виходячи з принципів розумності та справедливості, з урахуванням матеріального стану відповідача, знаходження його у працездатному віці та можливості надавати допомогу у такому розмірі, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги апелянта в цій частині не заслуговують на увагу.
Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість позовних вимог через надання коштів на утримання дружини ним у добровільному порядку, є безпідставними, оскільки систематичність надання відповідачем їй матеріальної допомоги на її утримання документально не підтверджена.
Відповідно до змісту ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК доказами є будь – які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин,які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до змісту ст. ст. 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
Відповідно до ч.2 ст.78  ЦПК обставини справи,які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.   Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.80 ЦПК достатніми є докази,які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування.  Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
На спростування позовних вимог ОСОБА_2 не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про те, що він систематично надавав ОСОБА_1 матеріальну допомогу у належному розмірі на її утримання до досягнення дитиною 3-х річного віку.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин, положень ЦК України та ЦПК України, судової практики судів касаційної інстанції, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, що передбачені статтею 376 ЦПК України, в якості підстав для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, судові витрати понесенні у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції підлягають залишенню за відповідачем.
Керуючись ст. ст.367,374,375,382, 384,389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 квітня 2025 року, залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                   С. Г. Копаничук 
судді:                                                           Л. О. Голота
                                                             В. П. Рибчинський