ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                      
 
25 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 200/7924/16-ц
провадження № 61-103св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
   
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи:Дніпропетровське міське управління юстиції, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ольховик-Красільнікової Любові Павлівни на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня       2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Максюти Ж. І., Халаджи О. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту належності частки у спільному майні подружжя, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
Вказував на те, що у встановлений законом строк він звернувся до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Відповідачка, яка є його сестрою, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері не зверталася.
З листа КП «Дніпропетровське МБТІ» від 09 березня 2016 року йому стало відомо, що спірна квартира належить відповідачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 21 грудня 2007 року. У зв`язку з чим, у нотаріальній конторі відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері     ОСОБА_4 та винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Зазначав, що його батьки придбали спірну квартиру під час перебування у шлюбі,       а тому ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і його матері належала 1/2 частини цієї квартири. За таких обставин оформлення права власності на спірну квартиру в цілому на ім`я відповідачки є порушенням його прав на спадкування належної йому частки у спадковому майні.
Вказував, що він є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері, який прийняв спадщину, та має право на спадкування цього спадкового майна.
 
З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив судвстановити юридичний факт належності його матері 1/2 частки спірної квартири           у спільному майні подружжя; визнати у розмірі 1/2 частини спадкового майна недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 21 грудня             2007 року Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-5863 після смерті ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4                              на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня           2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу разом із клопотанням про звільнення його від сплати судового збору.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2018 року                   у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, апеляційну скаргу позивача залишено без руху та встановлено строк         у десять днів із моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків, зокрема для сплати судового збору у розмірі 9 153,60 грн.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду                            м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року повернуто заявнику.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1  задоволено. Ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня        2018 року та від 05 березня 2018 року скасовано, справу передано  для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-25895св18).
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 61-17965св20).

Скасовуючи судове рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції,           з яким погодився й суд апеляційної інстанції, передчасно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки не дослідив надані сторонами докази, не встановив фактичних обставин справи. Суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_3 за життя заповів ОСОБА_2 належну йому частку спірної квартири, а не всю квартиру; ОСОБА_4 своєю заявою відмовилася від одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку як непрацездатна після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , а не від свого права власності на 1/2 частку спірної квартири, яка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя; і не дослідив наявний у матеріалах справи заповіт, який склала ОСОБА_4 , та яким вона заповіла належну їй частку спірної квартири ОСОБА_2 . 
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня          2022 року у складі судді Цитульського В. І. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
Встановлено факт належності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ,                          у спільному майні подружжя 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . 
Визнано недійсним у частині 1/2 частки спадкового майна свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Сьомою дніпропетровською нотаріальною конторою 21 грудня 2007 року за реєстровим № 3-5863 після смерті ОСОБА_3 , на ім`я ОСОБА_2 . 
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що розташована в житловому будинку літ. А-4, загальною площею 87,50 кв. м, житловою площею 56,70 кв. м. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 378,02 грн. 
 
Суд першої інстанції, виконавши вказівки суду касаційної інстанції, з яких було скасовано попередні судові рішення у справі (частина п`ята статті 411 ЦПК України, частина перша статті 417 ЦПК України), виходив із того, що спірна квартира придбана ОСОБА_3 04 січня 1992 року за час перебування у шлюбі                                      з ОСОБА_4 , а отже, вона була спільним сумісним майном подружжя (стаття 22 КпШС України чинного на час набуття майна). Батько й мати позивача та відповідача, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , 31 січня 1996 року за життя склали заповіти, якими заповіли належні їм частки спірної квартири ОСОБА_2 . Після смерті        ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина лише на 1/2 частку спірної квартири, на яку й мала право на спадкування ОСОБА_2 за заповітом ОСОБА_3 . А отже, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилася спадщина, яка складається з іншої 1/2 частки квартири, належної померлій на праві спільної сумісної власності подружжя, для прийняття якої звернувся ОСОБА_1 . Натомість ОСОБА_2 своїм правом на прийняття спадщини не скористалася, відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України вона є такою, що не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 .
За встановлених судом обставин ОСОБА_2 на підставі заповіту, складеного ОСОБА_3 , мала право на спадкування майна, яке належало йому за життя              (1/2 частка спірної квартири). Інша 1/2 частка квартири належала ОСОБА_4 , як другому з подружжя. Отже, відповідач не мала права на спадкування цього майна. 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ольховик-Красільнікової Л. П., задоволено частково. 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня             2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним у частині 1/2 частки спадкового майна свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Сьомою дніпропетровською нотаріальною конторою 21 грудня 2007 року за реєстровим № 3-5863 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2 щодо квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 7 924,13 грн.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана ОСОБА_3            04 січня 1992 року за час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 . Презумпцію сумісної власності майна подружжя (батьків) ОСОБА_2 (їх дочкою) не спростовано (стаття 22 КпШС України). 
Колегія суддів уважала доведеним факт прийняття позивачем спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , зокрема 1/2 частки спірної квартири, яка належала спадкодавцю, так як він у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, яка за життя не відмовилася від належної їй на праві спільної сумісної власності подружжя половини спірної квартири. 
На час смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , йому належала лише               1/2 частка спірної квартири, якою він розпорядився, склавши заповіт 31 січня          1996 року на користь ОСОБА_2 , інша половина квартири належала його дружині, ОСОБА_4 , яка відмовилась від обов`язкової частки у спадщині ОСОБА_3 (заява від 24 квітня 2007 року), тому у ОСОБА_2 виникло право лише                          на 1/2 частку вказаної квартири у порядку спадкування за заповітом після смерті батька, що є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом у частині 1/2 частки спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_4 за життя склала заповіт від 31 січня 1996 року, відповідно до якого належну їй частку квартири АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2 , яка у встановлений законом шестимісячний строк із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , не зверталася. Належних доказів щодо прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті матері не надано. Спадкодавець проживала одна у спірній квартирі, місце проживання відповідача зареєстровано за іншою адресою з 07 вересня 1992 року.
За встановлених обставин неприйняття відповідачем спадщини за заповітом після смерті матері, відсутності інших спадкоємців, крім сторін у справі, враховуючи положення статті 1277 ЦК України, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні вимоги позивача про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на 1/2 частку спірної квартири, оскільки така вимога до належного відповідача - територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, не заявлена, міська рада до участі у справі, як співвідповідач, не залучена.
Також апеляційний суд відмовив у задоволенні вимоги позивача про встановлення факту належності його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ,                    1/2 частки спірної квартири у спільному майні подружжя, оскільки вона                                є неефективним способом захисту прав позивача. 
Крім цього, суд зазначив, що позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію або про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру в цілому за відповідачем у цій справі позивачем не заявлена. Апеляційний суд відхилив заяву відповідача про застосування позовної давності, оскільки ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції, проте таку заяву не подавала.
Застосувавши положення статті 141 ЦПК України, апеляційний суд здійснив розподіл судових витрат пропорційно до задоволених вимог.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 31 січня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ольховик- Красільнікової Л. П., задоволено частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року в частині позовних   вимог    ОСОБА_1   про   визнання   недійсним   свідоцтва  про  право  на
 
спадщину скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Скасовуючи постанову апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та направляючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, щоапеляційний суд, розглянувши справу по суті спору, не перевірив, чи була відповідач ОСОБА_2 належно повідомлена судом першої інстанції про дату, час і місце розгляду справи, та, відповідно, не з`ясував наявність підстав для вирішення поданої нею заяви про застосування позовної давності на стадії апеляційного розгляду.
Суд касаційної інстанції вказав, що всі судові повістки про виклик до суду, направлені ОСОБА_2 судом першої інстанції, адресовані за іншою адресою ( АДРЕСА_2 ), аніж адреса її місця проживання ( АДРЕСА_3 ). Рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення були повернуті на адресу районного суду без їх вручення, що вказує про невиконання судом обов`язку із належного повідомлення учасника справи про дату, час і місце                        її судового розгляду (а. с. 238, 244, т. 1; а. с. 4, 7, 9, 12, 15, 21, 23, т. 2).
Отже, висновок апеляційного суду, що ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, з огляду на участь представника ОСОБА_5 в судовому засіданні 19 грудня 2017 року, письмові розписки представника ОСОБА_6 , а також заяву ОСОБА_6 про розгляд справи без його участі, є безпідставними, оскільки ОСОБА_6 є представником позивача, а факт участі представника відповідача - ОСОБА_5 в судовому засіданні 19 грудня 2017 року при попередньому перегляді справи судом першої інстанції не                            є беззаперечним підтвердженням належного повідомлення відповідача про судове засідання при новому розгляді справи. Рішення районним судом було ухвалено           12 серпня 2022 року. 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Ольховик-Красільнікова Л. П. , задоволено частково.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня              2022 року в частині спору про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину скасовано.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Дніпропетровське міське управління юстиції, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом задоволено.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 21 грудня 2007 року за реєстром № 3-5863 ОСОБА_2 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ,          в частині 1/2 частки спадкового майна - квартири за адресою: АДРЕСА_4 .
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині спору про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, апеляційний суд виходив із того, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України, оскільки відповідачка належним чином не повідомлена про дату, час і місце розгляду справи судом першої інстанції.
 
Установивши, що матері сторін за життя належала 1/2 частини спірної квартири як частка у праві спільної сумісної власності подружжя, взявши до уваги, що вона за життя не відмовилася від належної їй на праві спільної сумісної власності подружжя половини квартири, та встановивши, що позивач у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після матері, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , апеляційний суд дійшов висновку про доведеність ОСОБА_1 факту прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , яка складається, зокрема, з належної спадкодавцю 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Неподання померлою ОСОБА_4 заяви про видачу їй свідоцтва про право власності                       на 1/2 частини квартири (як частку у спільній сумісній власності подружжя після смерті чоловіка) не свідчить про втрату вказаною особою права власності на частину зазначеного майна.
 
Враховуючи, що половина квартири, на час відкриття спадщини після смерті            ОСОБА_3 належала його дружині, яка відмовилась від обов`язкової частки                          у спадщині, апеляційний суд дійшов висновку про наявність у відповідачки права лише на 1/2 частини спірної квартири у порядку спадкування за заповітом після смерті батька, тому наявні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним у частині 1/2 частки спадкового майна свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 21 грудня 2007 року за реєстром № 3-5863 після ОСОБА_3 , що помер            ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2 щодо квартири за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки остання не звернулась                                   у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Нею не доведено належними, достатніми та достовірними доказами щодо прийняття нею спадщини після смерті матері.
 
Щодо строку позовної давності, про застосування якого заявила відповідачка у суді апеляційної інстанції, апеляційний суд зазначив, що позивач не пропустив строк звернення до суду з позовом, оскільки право спільної сумісної власності подружжя не припинилося з видачею свідоцтва про право на спадщину від 21 грудня 2007 року, ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після матері, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а у квітні 2016 року до суду з цим позовом. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У листопаді 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат                                      Ольховик-Красільнікова Л. П. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просиласкасувати постанову апеляційного суду в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що після смерті матері ОСОБА_4 відповідачказверталася до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори із документами, що підтверджують факт смерті, та заповітом від імені ОСОБА_4 на ім`я відповідачки. На прийомі у державного нотаріуса з`ясувалось, що на день смерті матері ОСОБА_4 за померлою не зареєстроване нерухоме майно, вкладів та рухомого майна немає. Державний нотаріус повідомила відповідачці, що відсутні підстави для прийняття заяви про прийняття спадщини, оскільки майно відсутнє.
При видачі відповідачці свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру особисті майнові права ОСОБА_8 порушені не були. ОСОБА_4 не бажала виділяти свою частку у спільному майні подружжя та частка квартири перейшла           у власність відповідачки з волі її матері. Таким чином, вибуття із власності                 ОСОБА_8 частки спірної квартири сталось ще за її життя, а отже й не може входити до спадкової маси, що залишилась після її смерті. ОСОБА_4 у період з 21 грудня 2007 року до 18 липня 2015 року не зверталась до суду з позовом про визнання  свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 грудня 2007 року недійсним,      а також не зверталася до нотаріуса про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірної квартири.
Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на той факт, що ОСОБА_4 ще                           у 1996 році склала заповіт на користь відповідачки та була обізнана про те, що право власності на всю квартиру перейшло до відповідачки і не вчиняла жодних дій щодо оспорювання переходу права власності.
Вказане підтверджує волю померлої на перехід спірного майна до відповідачки.
Після смерті ОСОБА_3 позивач не був спадкоємцем за заповітом та не мав права на обов`язкову частку у спадщині. Суд апеляційної інстанції помилково не звернув уваги на те, що оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину не порушені права позивача.
Також апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину від 21 грудня 2007 року.
 
Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції                            в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі        № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19) та у постановах Верховного Суду             від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 (провадження                                                   № 61-К/9901/16194/19; К/9901/16864/19), від 14 грудня 2022 року у справі                       № 126/2200/20 (провадження № 61- 10017св22), від 25 січня 2023 року у справі               № 760/34680/19 (провадження № 61- 9724св22).
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2025 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
У лютому 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 є рідною сестрою             ОСОБА_1 
 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1951 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
 
Квартира АДРЕСА_1 (Дніпропетровську) придбана ОСОБА_3 у Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів за договором купівлі-продажу від 04 січня 1992 року, посвідченим Сьомою дніпропетровською нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-56 та зареєстрованим 31 січня 1996 року Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації.
 
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Із матеріалів спадкової справи № 383/2007, заведеної Сьомою дніпропетровською нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_3 , встановлено, що: 
- 31 січня 1996 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 , яким заповів належну йому частку квартири АДРЕСА_1 ; 
- 24 квітня 2007 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом; 
- 24 квітня 2007 року до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_4 із заявою про те, що їй відомий зміст заповіту її чоловіка ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , їй роз`яснено її право на обов`язкову долю (стаття 1241 ЦК України) у спадковому майні та право відізвати свою заяву про відмову від спадкування за законом протягом шестимісячного терміну з дня смерті спадкодавця. Цією заявою                ОСОБА_4 відмовилась від одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, а також підтвердила, що нотаріусом їй роз`яснено, що неприйняття спадщини має місце до всього спадкового майна і про те, що вона не в праві прийняти одну частину спадщини, а від іншої відмовитись; 
- відповідно до довідки начальника КЖЕП № 5, виданої ОСОБА_4 , ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- 21 грудня 2007 року державний нотаріус Сьомої дніпропетровської нотаріальної контори Кокосадзе Л. В. видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване у реєстрі за                   № 3-5863, на ім`я ОСОБА_2 , згідно з яким спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
13 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі якої й була заведена спадкова справа № 320/2015, до майна померлої               ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .
 
Постановою державного нотаріуса Сьомої дніпропетровської нотаріальної контори Черновської Л. Г. від 12 квітня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки спірна квартира належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Сьомою дніпропетровською нотаріальною конторою 21 грудня 2007 року, що підтверджується листом комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації»         від 09 березня 2016 року.
 
Відповідно до довідки КП «Жилсервіс-2» ДМР ОСОБА_4 на день смерті за адресою: АДРЕСА_4 , була зареєстрована одна.
 
31 січня 1996 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської нотаріальної контори, на ім`я ОСОБА_2 , яким заповіла належну їй частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Ольховик-Красільнікової Л. П. не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права,                    а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який був чинним на момент набуття права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
 
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку,                   є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
 
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.
 
Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.
 
Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
 
Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.
 
Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
 
Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути, зокрема: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність.
 
У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц та від 23 вересня 2020 року у справі                           № 742/740/17 Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
 
Свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у випадку доведення існування «вад» на момент його видачі, які свідчать про те, що особа, якій видано свідоцтво, не мала права на спадкування (особа не є спадкоємцем, спадкоємці попередньої черги прийняли спадщину, заповіт є нікчемним тощо). Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц.
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що матері сторін ОСОБА_4 за життя належала 1/2 частини спірної квартири, як частка у праві спільної сумісної власності подружжя.
 
За життя ОСОБА_4 не відмовилась від належної їй на праві спільної сумісної власності подружжя половини квартири.
 
Неподання ОСОБА_4 заяви про видачу їй свідоцтва про право власності на           1/2 частини квартири (як частку у спільній сумісній власності подружжя після смерті чоловіка) не свідчить про втрату вказаною особою права власності на частину зазначеного майна.
 
ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після матері, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Відповідачка не зверталася у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після               ОСОБА_4 .
Враховуючи, що половина квартири, на час відкриття спадщини після смерті           ОСОБА_3 , належала його дружині, яка відмовилась від обов`язкової частки                       у спадщині, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність                             у відповідачки права лише на 1/2 частини спірної квартири у порядку спадкування за заповітом після смерті батька.
 
За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним в частині 1/2 частки спадкового майна свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане після ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2 .
 
Щодо строку позовної давності
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною           у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Застосування наслідків спливу строку позовної давності, як підстава для відмови          у задоволенні позову повністю чи частково, можливе виключно до обґрунтованих позовних вимог, у разі якщо позивач не доведе, що пропустив строк позовної давності з поважних причин. При цьому за вимогами статті 261 ЦК України початок перебігу строку позовної давності пов`язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Щодо строку позовної давності, про застосування якого заявила відповідачка у суді апеляційної інстанції, апеляційний суд правильно зазначив, що позивач не пропустив строк звернення до суду з позовом, оскільки право спільної сумісної власності подружжя не припинилося з видачею свідоцтва про право на спадщину від 21 грудня 2007 року, ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після матері, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а у квітні 2016 року - до суду з цим позовом.
 
Доводи касаційної скарги зазначених висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до переоцінки доказів.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів      є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції.
 
Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання           у касаційній скарзі.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, Верховний Суд не встановив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ольховик-Красільнікової Любові Павлівни залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року залишити                      без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
Б. І. Гулько

 
Г. В. Коломієць

 
Р. А. Лідовець