ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року	Львів	Справа № 140/12135/24 пров. № А/857/5149/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді                                   Курильця А.Р.,
суддів                                                         Заверухи О.Б., Онишкевича Т.В.,
          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року у справі № 140/12135/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Андрусенко О.О.,
час ухвалення рішення 26.12.2024 року, 
місце ухвалення рішення м.Луцьк,
дата складання повного тексту рішення 26.12.2024 року,

                                                     в с т а н о в и в :
           ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
          Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 12.09.2024 №032450008516 про відмову у призначенні пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 05.09.2024 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до спеціального стажу для пенсії за вислугу років періоди роботи з 01.01.1992 по 15.11.1992 та з 04.11.1995 по 06.09.1999. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
          Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення в та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову повністю, оскільки у позивача, відповідно до статті 55 Закону №1788-XII,  відсутній необхідний спеціальний стаж, який дає право для призначення пенсії за вислугу років (26 років 6 місяців станом на 11.10.2017).
          Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
          Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
          Судом встановлено, що 05.09.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII (а.с. 44).
          Вказана заява за принципом екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Харківській області, рішенням якого від 12.09.2024 №032450008516 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону №1788-XII у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу, який дає право для призначення пенсії за вислугу років. При цьому у вказаному рішенні зазначено, що відповідно до абзацу другого пункту 16 розділу «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV, визначено, що положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» на 10.10.2017 мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії, тобто 26 років 6 місяців. Страховий стаж ОСОБА_1 становить 39 років 8 місяців 10 днів, а спеціальний стаж становить 20 років 6 місяців 8 днів. При цьому, до спеціального стажу для пенсії за вислугу років не зараховано: 1) періоди роботи з 01.01.1992 по 15.11.1992, а також з 04.11.1995 по 06.09.1999 у Горохівській музичній школі відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 08.08.1988, оскільки відповідно до статуту від 02.10.1996 Горохівська музична школа не є загальноосвітнім навчальним закладом, періоди роботи до 01.01.1992 враховано відповідно до раніше діючого законодавства; 2) період роботи з 16.11.1992 по 03.11.1995 на посаді директора Горохівського районного Будинку культури відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 від 08.08.1988, оскільки зазначена посада не передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, а Будинок культури не належить до закладів освіти (а.с. 12, 45).
          Незгода позивача із рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 12.09.2024 №032450008516 стала підставою для звернення до суду із цим позовом.
          При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
          Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом №1788-XII та Законом №1058-ІV, іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами) у сфері пенсійного забезпечення.
          Статтею 2 Закону №1788-XII встановлено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
          Згідно зі статтею 51 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
          Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
          Надалі Законом України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі Закон №213-VIII, набрав чинності 01.04.2015) було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію за вислугу років для категорій працівників. Зокрема, пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно з якою право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
          Законом України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №911-VIII) до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ внесено зміни та в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років і»; доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим, згідно з якими до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
          Таким чином, Законом №911-VIII встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян - 55 років при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.
          Рішенням Конституційного Суду від 04.06.2019 №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII та №911-VIII.
          Конституційний Суд України дійшов висновку, що зі змісту положень Закону №1788-ХІІ випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
          Конституційний Суд України виснував, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.
          Згідно з пунктом 2 Рішення положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII та №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
          Таким чином, з 04.06.2019 положення пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами №213-VIII та №911-VIII, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
          Як слідує з рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 12.09.2024 №032450008516, відмовляючи у призначенні позивачу пенсії відповідач-2, серед іншого зазначив, що позивач станом на 10.10.2017 не набула необхідного спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії, а саме 26 років 06 місяців.
          З цього приводу суд зазначає наступне.
          Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає  Закон № 1058-ІV.
          03.10.2017 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII (далі – Закон № 2148-VIII), яким з 11.10.2017 розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.
          Згідно з пунктом 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
          Також Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:
          До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
          Таким чином, враховуючи положення пункту 2-1 та пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IVпенсія за вислугу років згідно положень пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення (тобто, від 25 до 30 років) станом на 11.10.2017.
          Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 27.07.2022 у справі № 440/1286/20.
          Так, згідно зі спірним рішенням, спеціальний стаж позивача, що дає право для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, становить 20 років 6 місяців 8 днів, при цьому не враховано до цього стажу періоди її роботи, зокрема, з 01.01.1992 по 15.11.1992 та з 04.11.1995 по 06.09.1999.
          З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.08.1988 (а.с.19-22) видно, що ОСОБА_1 з 06.03.1990 по 15.11.1992 (з цього періоду не зараховано з 01.01.1992 по 15.11.1992) працювала на посаді директора Берестечківської дитячої музичної школи, а з 04.11.1995 по 06.09.1999 на посаді викладача у Горохівській музичній школі, що також підтверджується довідками від 28.03.2024 №09 (а.с.23) та від 28.03.2024 №151/01-26 (а.с.24).
          Відповідно до частини першої статті 10 Закону України від 05.09.2017 №2145-VIII «Про освіту» невід`ємними складниками системи освіти є: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.
          Статтею 1 Закону України від 22.06.2000 №1841-ІІІ «Про позашкільну освіту» (далі- Закон №1841-ІІІ) визначено, що заклад позашкільної освіти - складова системи позашкільної освіти, яка надає знання, формуючи вміння та навички за інтересами, забезпечує потреби особистості у творчій самореалізації та інтелектуальний, духовний і фізичний розвиток, підготовку до активної професійної та громадської діяльності, створює умови для соціального захисту та організації змістовного дозвілля відповідно до здібностей, обдарувань та стану здоров`я вихованців, учнів і слухачів.
          Згідно зі статтею 5 Закону №1841-ІІІ структуру позашкільної освіти становлять: заклади позашкільної освіти; інші заклади освіти як центри позашкільної освіти, до числа яких належать: заклади загальної середньої освіти незалежно від підпорядкування, типів і форм власності, в тому числі школи соціальної реабілітації, міжшкільні навчально-виробничі комбінати, заклади професійної (професійно-технічної) та фахової передвищої; гуртки, секції, клуби, культурно-освітні, спортивно-оздоровчі, науково-пошукові об`єднання на базі закладів загальної середньої освіти, міжшкільних навчально-виробничих комбінатів, закладів професійної (професійно-технічної) та фахової передвищої; клуби та об`єднання за місцем проживання незалежно від підпорядкування, типів і форм власності; культурно-освітні, фізкультурно-оздоровчі, спортивні та інші заклади освіти, установи; фонди, асоціації, діяльність яких пов`язана із функціонуванням позашкільної освіти.
          Відповідно до частини третьої статті 12 Закону №1841-ІІІ заклади позашкільної освіти можуть функціонувати у формі центрів, комплексів, палаців, будинків, клубів, станцій, кімнат, студій, шкіл мистецтв, малих академій мистецтв (народних ремесел), малих академій наук, мистецьких шкіл, спортивних шкіл, дитячо-юнацьких спортивних шкіл олімпійського резерву, фізкультурно-спортивних клубів за місцем проживання, фізкультурно-оздоровчих клубів осіб з інвалідністю, спеціалізованих дитячо-юнацьких спортивних шкіл олімпійського резерву, дитячих стадіонів, дитячих бібліотек, дитячих флотилій, галерей, бюро, оздоровчих закладів, що здійснюють позашкільну освіту.
          Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 21 Закону №1841-ІІІ педагогічні працівники закладів позашкільної освіти мають право на пенсію за вислугою років за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.
          До Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 №963, віднесено посади директора та викладача.
          Постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2001 №433 «Про затвердження переліку типів позашкільних навчальних закладів і Положення про позашкільний навчальний заклад» затверджено перелік типів позашкільних навчальних закладів, до яких належать, зокрема, мистецькі школи: музична, художня, хореографічна, хорова, школа мистецтв тощо.
          Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік №909, зі змінами). Відповідно до розділу 1 Переліку №909 до таких закладів і установ освіти віднесено як загальноосвітні навчальні заклади, військові загальноосвітні навчальні заклади, музичні і художні школи та посади у них, зокрема, викладачі, так і позашкільні навчальні заклади та посади у них: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.
          Пунктом 2 примітки до Переліку №909 встановлено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №442/456/17 у правовідносинах щодо захисту пенсійних прав педагогічних працівників позашкільного навчального закладу відступила від правової позиції, сформульованої Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 у справі №419/794/15-а, і виснувала, що викладачі позашкільних навчальних закладів, які входять до структури освіти України, мають право отримання пенсії за вислугу років; викладач музичної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Стаж роботи викладачем та концертмейстером в дитячій музичній школі має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком №909.
          Застосовуючи наведені висновки Верховного Суду до спірних правовідносин, суд зазначає, що робота позивача з 01.01.1992 по 15.11.1992 та з 04.11.1995 по 06.09.1999 на посадах директора та викладача позашкільних навчальних закладів, якими є Берестечківська дитяча музична школа та Горохівська музична школа, зараховується до її стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII.
          З огляду на наведене суд дійшов переконання, що мотиви ГУ ПФУ в Харківській області з приводу незарахування позивачу до спеціального стажу періодів роботи з 01.01.1992 по 15.11.1992 та з 04.11.1995 по 06.09.1999 є помилковими, не відповідають приписам чинного законодавства, тому рішення від 12.09.2024 №032450008516 про відмову у призначенні пенсії є протиправним і підлягає скасуванню.
          Щодо позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати до спеціального стажу для пенсії за вислугу років періоди роботи з 01.01.1992 по 15.11.1992 директором Берестечківської дитячої музичної школи, з 04.11.1995 по 06.09.1999 викладачем у Горохівській музичній школі, та призначити пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII з дня звернення, суд зазначає наступне.
          Як зазначалось вище, враховуючи положення пункту 2-1 та пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IVпенсія за вислугу років згідно положень пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення (тобто, не менше 25 років) станом на 11.10.2017.
          З оскаржуваного рішення від 12.09.2024 №032450008516 та форми РС- право (а.с .12, 13 зворот) слідує, що безспірний спеціальний стаж позивача станом на 11.10.2017 становить 20 років 6 місяців 8 днів, тому, з урахуванням її періодів роботи з 01.01.1992 по 15.11.1992 та з 04.11.1995 по 06.09.1999 (що становить 4 роки 8 місяців 18 днів), які безпідставно не зараховано відповідачем-2 до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, спеціальний стаж ОСОБА_1 станом на 11.10.2017 буде становити більше ніж 25 років, тобто умова для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII виконується.
          При вирішенні цього спору суд також враховує, що відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (зі змінами; далі Порядок №22-1), після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
          Пунктом 4.10 Порядку № 22-1 передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.
          Тобто, питання призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії або переведення з одного виду пенсії на інший вид вирішує за принципом екстериторіальності відповідний територіальний орган ПФУ, який після вирішення зазначених питань передає електронну пенсійну справу до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, для здійснення виплати пенсії.
          Відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.
          Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23.
          Таким чином, оскільки позивачу було відмовлено у призначенні пенсії рішенням від 12.09.2024 №032450008516, яке було прийняте ГУ ПФУ в Харківській області відповідно до пункту 4.2 розділу IV Порядку №22-1 за принципом екстериторіальності, тому і належним відповідачем за позовною вимогою зобов`язального характеру щодо призначення пенсії є саме ГУ ПФУ в Харківській області.
З урахуванням вище наведеного, з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивача позовні вимоги про зобов`язання вчинити дії належить задовольнити частково у спосіб прийняття судом рішення про зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області призначити позивачу з 05.09.2024 (з дня звернення до відповідача-2 із заявою про призначення пенсії) пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, зарахувавши до спеціального стажу для пенсії за вислугу років періоди роботи з 01.01.1992 по 15.11.1992 та з 04.11.1995 по 06.09.1999 та про відмову у задоволенні позовних вимог до ГУ ПФУ у Волинській області, яке не порушувало прав позивача з огляду на те, що не розглядало заяву позивача про призначення пенсії.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
          Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -
                                                  п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 грудня  2024 року у справі № 140/12135/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 17 липня 2025 року.