ПОСТАНОВА 
іменем України

05 серпня 2025 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 404/4092/25
провадження № 22-ц/4809/1096/25 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л., 
за участю секретаря судового засідання Бойко В.В.,

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі– ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Фортечний відділ державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гуцул Марина Сергіївна, на ухвалу Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 квітня 2025 року у складі судді Мохонько В.В., 
 
В С Т А Н О В И В :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Фортечний відділ державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про зняття арешту.
В обґрунтування позову посилався на те, що на виконанні Новоукраїнського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області перебувало зведене виконавче провадження №22804486 до якого входило: АСВП №20026397, відкрите на підставі виконавчого листа від 17 грудня 2008 року №2-1051, виданого Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів, яке 14 березня 2014 року на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено та направлено на виконання до Кіровського ВДВС Кіровоградського МУЮ, заборгованість по аліментам становила 28602 грн; АСВП №2498346, відкрите на підставі виконавчого листа від 17 червня 2005 року №2-2402, виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів, яке 14 березня 2014 року на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено та направлено на виконання до Кіровського ВДВС Кіровоградського МУЮ, заборгованість по аліментам становила 25569 грн.
Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоукраїнського районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії та номеру АЕ №232487 від 22 квітня 2008 року при примусовому виконанні виконавчого листа №2-2402, виданого 17 червня 2005 року Ленінським районним судом м. Кіровограда, накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_1 .
Посилаючись на зазначені обставини просив суд зняти (скасувати) арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 , який було накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 квітня 2008 року, виданої відділом державної виконавчої служби Новоукраїнського районного управління юстиції, реєстраційний номер обтяження: 7112852, зареєстровано Кропивницькою міською державною нотаріальною конторою №1.
Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 квітня 2025 року у відкритті провадження відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гуцул Марина Сергіївна, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм процесуального права, просив вказану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
ОСОБА_4 направила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила ухвалу Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 квітня 2025 рокузалишити без змін, а апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гуцул Марина Сергіївна, без задоволення. 
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4  просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – без змін.  Інші учасники справи у судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. ОСОБА_2 причини неявки суду не повідомила. Третя особа направила клопотання про розгляд справи без участі свого представника (а.с.69). Адвокат Гуцул М.С. також направила клопотання про розгляд справи без своєї участі (а.с.72). Колегія суддів постановила ухвалу про розгляд справи у їх відсутності на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що на виконанні Новоукраїнського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області перебувало зведене виконавче провадження №22804486, до якого входило АСВП №20026397, відкрите на підставі виконавчого листа №2-1051 від 17 грудня 2008 року, виданого Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів, яке 14 березня 2014 року на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено та направлено на виконання до Кіровського ВДВС Кіровоградського МУЮ, заборгованість по аліментам становила 28602 грн; АСВП №2498346, відкрите на підставі виконавчого листа від 17 червня 2005 року №2-2402, виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів, яке 14 березня 2014 року на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено та направлено на виконання до Кіровського ВДВС Кіровоградського МУЮ, заборгованість по аліментам становила 25569 грн.
Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоукраїнського районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії та номеру АЕ 232487 від 22 квітня 2008 року при примусовому виконанні виконавчого листа №2-2402, виданого 17 червня 2005 року Ленінським районним судом м. Кіровограда, накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_1 .
Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 був боржником у виконавчому провадженні та відповідно відповідачем у цивільній справі, в ході примусового виконання державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, а тому для нього встановлений інший порядок вирішення цього питання, який передбачений розділом VІІ ЦПК України (Судовий контроль за виконанням судових рішень).
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.
Згідно з п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Як встановлено судом та убачається зі змісту позовної заяви арешт на майно позивача було накладено постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоукраїнського районного управління юстиції, у якому ОСОБА_1 є стороною виконавчого провадження, а саме боржником.
Відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
Статтею першою Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Згідно зі ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Підстави зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби – суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно.
Отже, за змістом наведених положень Закону України «Про виконавче провадження», в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Положеннями ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.
Отже, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.
Аналогічний висновок суду викладений Верховним Судом у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №607/3894/17.
Установивши, що позивач має процесуальний статус боржника у виконавчому провадженні, в межах якого державним виконавцем було вжито заходи примусового характеру у вигляді накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Подібні правові висновки також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18, у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі №127/11276/20, від 08 вересня 2021 року у справі №369/3757/20, від 01 грудня 2021 року у справі №201/6486/20, від 19 січня 2022 року у справі №577/4541/20.
Боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України (висновок  у постанові Верховного Суду від 04 січня 2023 року у справі № 336/6130/20).
Зважаючи на наведені норми та роз`яснення, надані Верховним Судом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що боржник, на майно якого державним виконавцем накладено арешт, не може звертатися до суду із заявою про зняття арешту з майна, оскільки у судовому процесі він є боржником та законом для нього встановлений інший порядок вирішення даного питання (шляхом звернення до суду зі скаргою відповідно до розділу VII ЦПК України).
Заява про зняття арешту подається стороною справи, якщо арешт накладений судом відповідно до глави 10 ЦПК України.
Оскільки заява ОСОБА_1 про зняття арешту з майна підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі  статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гуцул Марина Сергіївна, залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 квітня 2025 року- без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 серпня 2025 року.

Головуючий суддя         О.І. Чельник

Судді         C.М. Єгорова

                О.Л. Карпенко