ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року	Львів	Справа № 460/4852/25 пров. № А/857/16932/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                         Глушка І.В.
суддів:                                                                        Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження суддею Поліщук О.В. у м. Рівному у справі №460/4852/25 за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа – ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови, -                                                           
                                                       ВСТАНОВИВ:
14 березня 2025 року позивач – Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області звернулося до суду з позовом до відповідача - Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому просило визнати протиправними дії щодо винесення постанови про накладення штрафу в сумі 5100 грн, від 04.03.2025; скасувати постанову про накладення штрафу на позивача в сумі 5100 грн, від 04.03.2025 за ВП № 76820261. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову. 
В апеляційній скарзі зазначає, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27.12.2023 у справі №460/12854/23 виконано в межах повноважень в установленому чинним законодавством порядку. Таким чином, суд першої інстанції  дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог Головного управління.
Інші учасники справи правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористались, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.12.2023, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2024, у справі №460/12854/23 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , а саме: визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 02.03.2023 № 172650006213; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на підставі заяви від 23.02.2023, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
07 жовтня 2024 року Рівненським окружним адміністративним судом видано                      ОСОБА_1 виконавчий лист № 1 по адміністративній справі № 460/12854/23 про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на підставі заяви від 23.02.2023, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
20.01.2025 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Восінською І.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 76820261 з примусового виконання виконавчого листа № 1 у адміністративній справі № 460/12854/23, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 07.10.2024.
17.02.2025 державним виконавцем Восінською І.А. у виконавчому провадженні №76820261 винесено вимогу № 4262, якою боржника - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зобов`язано негайно надати інформацію щодо виконання рішення суду у справі № 460/12854/23 з наданням підтверджуючих документів.
На виконання вказаної вище вимоги виконавця позивач згідно з супровідним листом від 24.02.2025 № 1700-0802-5/12113 скерував до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції копію рішення про відмову у призначенні пенсії від 05.06.2024 № 172650006213 на виконання рішення суду від 27.12.2023 №460/12854/23 (далі - Рішення № 172650006213). Згідно з Рішенням № 172650006213, за результатами розгляду документів доданих до заяви: до страхового стажу зараховано всі періоди; до періоду проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано періоди проживання згідно з довідкою від 16.02.2023 № 379, виданою Рокитнівською селищною радою Сарненського району Рівненської області, оскільки актом перевірки факту проживання від 07.03.2023 № 1700-1102-1/1609 виявлено розбіжності періодів проживання зазначених в довідці та будинкових книгах; таким чином, документами не підтверджено постійне проживання заявника в смт Томашгород Сарненського району Рівненської області; період постійного проживання (роботи) заявника у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить - 2 роки 2 місяці 25 днів (з 26.04.1986 по 02.06.1986 та з 14.11.1990 по 31.12.1992 - Рівненська область, Рокитнівський район, смт Томашгород), чого не достатньо для визначення права на зниження пенсійного віку.
04.03.2025 державним виконавцем Восінською І.А. у виконавчому провадженні №76820261 винесено постанову про накладення штрафу, якою за невиконання рішення суду накладено на боржника - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, штраф на користь держави у розмірі 5100,00 грн. Підставою для прийняття такої постанови, як слідує з її змісту, слугував висновок державного виконавця про те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області при повторному розгляді питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на підставі заяви від 23.02.2023 не враховано висновків суду, викладених у рішенні від 21.05.2024.
Позивач, вважаючи протиправними вказану вище постанову про накладення штрафу та дії щодо її винесення, звернувся з адміністративним позовом до суду.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 55 Конституції визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з частиною 2 статті 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Правовідносини щодо примусового виконання рішення суду та інших органів у виконавчому провадженні державними виконавцями врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).
Положеннями статті 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, як виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Частиною  1статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Відповідно до пункту 1 частини 3статті 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
Статтею 63 Закону №1404-VIII врегульовано порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
Відповідно до частин першої та другої статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
При цьому, частина 3 цієї статті передбачає, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно з частиною 1 статті 75 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
З аналізу вказаних норм слідує, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.
Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.
Водночас умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
Отже, постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом в постановах від 19.09.2019 у справі №686/22631/17 та від 07.11.2019 у справі №420/70/19.
Колегія суддів наголошує, що фактичним виконанням рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27.12.2023 у справі № 460/12854/23 є не сам по собі повторний розгляд Головним управління Пенсійного фонду України в Рівненській області заяви ОСОБА_1 від 23.02.2023, а прийняття за результатом такого розгляду рішення, яке враховує висновки суду, викладені у названому судовому рішенні.
Згідно з резолютивною частиною рішення суду у справі № 460/12854/23, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:
визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 02.03.2023 № 172650006213;
зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на підставі заяви від 23.02.2023, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Такий висновок суду щодо вирішення позовних вимог, як стверджується мотивувальною частиною рішення суду в справі № 460/12854/23, ґрунтувався на тому, що (дослівно):
"Отже, матеріалами судової справи підтверджено факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення лише 3 роки, як власника посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що дає позивачу право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку додатково на 1 рік за 2 повні роки проживання в такій зоні, але не більше 6 років."
Отже, суд констатує, що прийняте відповідачем Рішення № 172650006213 в частині твердження про проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення менше 3 років станом на 01.01.1993 прямо суперечить цитованому вище висновку суду, зробленому в рішенні від 27.12.2023 у справі № 460/12854/23.
Відтак, суд першої інстанції правильно виснував, що рішення суду в справі №460/12854/23 не виконане позивачем у спосіб, що встановлений судовим рішенням, оскільки висновки суду, висловленні у такому рішенні, не були враховані пенсійним органом при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 .
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком відповідача та суду першої інстанції про те, що ГУ ПФУ в Рівненській області на момент прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу (04.03.2025) неналежно виконало рішення суду у спосіб, встановлений судом.
Як наслідок, доводи скаржника про повне фактичне виконання рішення суду, зокрема, до прийняття постанови від 04.03.2025 за ВП № 76820261 про накладення штрафу, не знаходять підтвердження.
Відтак оскаржувана постанову про накладення штрафу в сумі 5100 грн державним виконавцем було винесено на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, з метою недопущення порушень положень Закону №1404-VIII.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Керуючись статтями 139, 242, 271, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року у справі №460/4852/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк