ПОСТАНОВА                                                            
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                    
 
06 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 645/989/22
провадження № 61-7287св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави 
від 29 січня 2024 року у складі судді Гольник Л. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року у складі колегії суддів: 
Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2022 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») про визнання за одним з подружжя права власності на нерухоме майно та прав і обов`язків позичальника за кредитним договором, іпотекодавця за іпотечним договором в порядку поділу спільного майна подружжя.
 
Позов мотивований тим, що 02 вересня 2011 року між ОСОБА_1 
і ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, у якому у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
04 червня 2021 року ОСОБА_2 і АТ «Ощадбанк» за згодою ОСОБА_1 уклали договір про споживчий кредит № 328/0173 на придбання нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1 .
 
Вказана квартира придбана 04 червня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Палевою О. М. за реєстровим номером 933, право власності на квартиру зареєстроване за 
ОСОБА_2 .
 
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_2 і АТ «Ощадбанк» укладено іпотечний договір 
№ 328/0173/1, посвідчений 04 червня 2021 року приватним нотаріусом Палевою О. М. за реєстровим номером 939.
 
Позивачка вказувала, що вона і ОСОБА_2 не мають наміру продовжувати шлюбні відносини та вести спільне господарство, у зв?язку з чим вони звернулись до суду із спільною заявою про розірвання шлюбу. На день звернення до суду з цією позовною заявою рішення у справі № 646/7528/21 про розірвання шлюбу не ухвалено. 
 
ОСОБА_1 зазначала, що вони з ОСОБА_2 досягли згоди щодо місця проживання спільної доньки, визначили порядок здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, про що укладено договір, посвідчений 10 листопада 2021 року приватним нотаріусом Сергієнко Н. В. за реєстровим номером 5578.
 
Подружжя також дійшло згоди щодо поділу майна, набутого під час шлюбу, яке є спільною сумісною власністю, а саме: квартира 
АДРЕСА_1 перейде в особисту приватну власність ОСОБА_1 , і обов`язки позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за іпотечним договором буде переведено на ОСОБА_1 .
 
Проте АТ «Ощадбанк» відмовило у наданні згоди на поділ майна.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за нею права та обов`язки сторони за договором про споживчий кредит від 04 червня 
2021 року № 328/0173 та за іпотечним договором № 328/0173/1, посвідченим 04 червня 2021 року приватним нотаріусом Палєвою О. М. за реєстровим 
номером 939, які укладені між ОСОБА_2 і АТ «Ощадбанк».
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2024 року позов задоволено частково.
 
В порядку поділу спільного майна подружжя:
 
- визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ;
 
- визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ;
 
- визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в рівних частках по 1/2 за зобов`язаннями у договорі про споживчий кредит від 04 червня 2021 року 
№ 328/0173 та іпотечному договорі № 328/0173/1, які укладені між 
ОСОБА_2 і АТ «Ощадбанк».
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» відмовлено. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира, зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами належать ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу саме в порядку поділу сумісної власності подружжя, отже, їх частки є рівними. 
 
Доказів того, що вказане майно є її особистою приватною власністю, 
ОСОБА_1 не надала.
 
Оскільки у межах цього спору вирішується питання поділу спільного майна подружжя, то АТ «Ощадбанк» не є належним відповідачем у справі, отже, 
у задоволенні позовних вимог до АТ «Ощадбанк» слід відмовити.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишено без задоволення.
 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2024 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
18 травня 2024 року АТ «Ощадбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року в частині задоволених позовних вимог й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 вимог про визнання за нею і відповідачем права власності по 1/2 частини спірної квартири та по 1/2 частині за кожним прав і обов?язків позичальника за договором про споживчий кредит і по 1/2 частини прав і обов?язків іпотекодавця за іпотечним договором в порядку спільного майна подружжя не заявляла, 
у зв?язку з чим суди вийшли за межі заявлених вимог. Заявлені вимоги ОСОБА_1 залишились нерозглянутими, спір по суті не вирішено. Судовим рішенням суд змінив позичальника і іпотокодавця на інший склад, де позивач і відповідач є позичальником і іпотекодавцем разом. Таким чином, було зроблено заміну боржника поза волею кредитора.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 359/4356/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 754/10844/18, від 
06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року 
у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 
24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року 
у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 464/4574/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 756/17180/17-ц, від 13 листопада 2019 року у справі 
№ 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 
01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, від 
26 жовтня 2022 року у справі № 175/405//19, від 06 березня 2020 року у справі № 754/11103/16-ц, від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14-ц, від 
27 січня 2021 року у справі № 715/571/19, від 11 квітня 2024 року у справі 
№ 573/1896/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 
2020 року у справі № 638/18231/15-ц, постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц, від 14 вересня 2016 року 
у справі № 334/5907/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Аргументи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Октябрського районного суду м. Полтави.
 
29 серпня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи 
 
02 вересня 2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 
23 березня 2023 року (справа № 646/7528/21).
 
За час перебування у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька ОСОБА_4 .
 
04 червня 2021 року між ОСОБА_2 (позичальник) і АТ «Ощадбанк» укладено договір про споживчий кредит № 328/0173, згідно з яким банк надав позичальнику кошти (кредит) в сумі 607 810,00 грн строком на 120 місяців, 
з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 03 червня 2031 року на придбання нерухомості за договором купівлі-продажу, а позичальник зобов`язався повернути його в передбачені кредитним договором строки, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у порядку та на умовах, визначених кредитом.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04 червня 
2021 року приватним нотаріусом Палевою О. М. за реєстровим номером 933, 
ОСОБА_2 набув у власність квартиру 
АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано 04 червня 2021 року.
 
04 червня 2021 року на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком і ОСОБА_2 укладено іпотечний договір 
№ 328/0173/1, посвідчений 04 червня 2021 року приватним нотаріусом 
Палевою О. М. за реєстровим номером 939, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .
 
Згідно з пунктом 6.4.13 іпотечний договір ОСОБА_2 уклав в інтересах сім`ї іпотекодавця, і одержане за цим договором буде використане на її потреби. Іпотечний договір укладений за згодою дружини, про що ОСОБА_1 подала письмову заяву.
 
01 листопада 2022 року між АТ «Ощадбанк» і ОСОБА_2 укладено додатковий договір № 1 до договору про споживчий кредит (на придбання нерухомості) від 04 червня 2021 року № 328/0173, яким оформлено реструктуризацію кредитного договору
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону повню мірою не відповідають.
 
Факт перебування квартири АДРЕСА_1 
у спільній сумісній власності та наявність зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами від 04 червня 2021 року сторони не оспорюють.
 
Оскаржувані судові рішення банк оскаржує з тих мотивів, що визнання за кожним із подружжя права на 1/2 частини придбаної (іпотечної) квартири, 
а також поділ у рівних частках прав і обов`язків між подружжям за кредитним та іпотечним договорами порушує права банку.
 
Щодо спірної квартири
 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав 
з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, 
є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
 
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
 
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування 
і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).
 
У частині першій статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
 
Згідно із законом право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, 
в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так 
і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
 
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
 
Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
 
Результат системного аналізу наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження 
№ 14-325цс18).
 
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У частині першій статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, 
а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Установивши, що спірна квартира набута сторонами під час перебування 
у шлюбі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що це майно відповідно до статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, а тому, врахувавши принцип рівності часток, дійшов правильного висновку про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частини спірної квартири.
 
Доводи касаційної скарги про те, що оскаржуваними судовими рішеннями при поділі спірної квартири порушено права АТ «Ощадбанк» як іпотекодержателя, є безпідставними з огляду на таке.
 
У статті 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається 
у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
 
За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
 
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
 
За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.
 
Конституційний Суд України у Рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 
у справі за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека 
є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання, до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця 
у законодавстві встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Отже, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 523/8641/15 (провадження № 61-9085сво21) зроблено висновок, що якщо в іпотеку передане майно, яке 
є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і на момент такої передачі зареєстроване на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя не припиняє іпотеки.
 
Спільна сумісна власність подружжя припинена шляхом перетворення 
у спільну часткову власність. Тобто колишнє подружжя залишаються співвласниками майна, що є частковою спільною власністю, право власності до іншої особи не перейшло, а змінено вид спільної власності.
 
У разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку 
в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший 
з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем. Рішення суду про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, є підставою для внесення до державного реєстру запису про те, що така особа є співіпотекодавцем.
 
Такий висновок узгоджується з нормами статті 17 Закону України «Про іпотеку» щодо підстав припинення іпотеки, якими, зокрема, є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя).
 
Оскільки в Законі України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеки 
й, відповідно, не порушує прав іпотекодержателя.
 
У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18 (провадження № 61-4637св19) зазначено, що норми законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.
 
Разом з цим, Закон України «Про іпотеку» не забороняє володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, у тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, оскільки в момент його передання в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.
 
З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що перебування спірного майна в іпотеці банку не перешкоджає його поділу як спільного майна подружжя, оскільки гарантії 
АТ «Ощадбанк» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені в частині другій статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця 
і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
 
Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18), від 03 червня 2020 року у справі 
№ 201/6412/17 (провадження № 61-27532св18), від 04 листопада 2020 року 
у справі № 304/260/19 (провадження № 61-7979св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 2-4481/08 (провадження № 61-843св19), від 19 травня 2021 року 
у справі № 753/4368/13-ц (провадження № 61-13169св20), від 21 грудня 
2021 року у справі № 640/12604/16-ц (провадження № 61-803св21), від 
02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15 (провадження № 61-8100св21), від 17 січня 2024 року у справі № 638/5481/20 (провадження № 61-2429св23).
 
Отже, доводи касаційної скарги про те, що оскаржуваними рішеннями щодо поділу спірної квартири між подружжям порушено права АТ «Ощадбанк», 
є безпідставними, оскільки після визнання за ОСОБА_1 
і ОСОБА_2 права власності по 1/2 частина спірної квартири за кожним іпотека не припинилася, а ОСОБА_1 набула статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до оформлення за нею права власності на 1/2 частини предмета іпотеки.
 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року в частині вирішення питання про поділ у порядку поділу спільного майна подружжя квартири 
АДРЕСА_1 слід залишити без змін.
 
Щодо визнання прав та обов`язків сторони за договором про споживчий кредит та за іпотечним договором
 
Задовольняючи частково позов в цій частині та визнаючи за  ОСОБА_1 
і ОСОБА_2 в рівних частках по 1/2 за зобов`язаннями у договорі про споживчий кредит від 04 червня 2021 року № 328/0173 та іпотечному договорі № 328/0173/1, які укладені між ОСОБА_2 і АТ «Ощадбанк», суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вказав, що зобов?язання за вказаними правочинами належать ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу саме в порядку поділу сумісної власності подружжя, де частки є рівними, також зазначив, що за змістом статей 60, 63, 65 СК України, статті 23 Закону України «Про іпотеку» кредитні кошти є об`єктом спільної сумісної власності, тому борг з їх повернення є спільним боргом подружжя. У кредитних та в іпотечних зобов`язаннях відбувається не заміна боржника у розумінні статті 520 ЦК України, а солідарні боржники в силу закону трансформуються на часткових боржників.
 
Проте колегія суддів Верховного Суду з такими висновками судів першої 
і апеляційної інстанцій погодитися не може з таких підстав.
 
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, також просила визнати за нею права та обов`язки сторони за договором про споживчий кредит від 
04 червня 2021 року № 328/0173 та за іпотечним договором № 328/0173/1, посвідченим 04 червня 2021 року приватним нотаріусом Палєвою О. М. за реєстровим номером 939, які укладені між ОСОБА_2 і АТ «Ощадбанк».
 
Тобто фактично ОСОБА_1 просила здійснити заміну боржника 
у зобов?язанні, внаслідок чого буде здійснено переведення частини боргу 
з одного подружжя на іншого.
 
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, 
в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Згідно з частиною першою статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні 
є боржник і кредитор.
 
Отже, зобов?язання є правовідношенням між конкретно визначеними 
особами - сторонами зобов?язання.
 
Чинне цивільне законодавство передбачає можливість заміни сторін 
у зобов?язані, однак встановлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушенню балансу інтересів цих осіб.
 
У постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі 
№ 3-300гс17 викладено правовий висновок про те, що закон встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Норма статті 520 ЦК України має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Отже, для заміни боржника у зобов`язанні необхідна воля кредитора щодо відсутності заперечень проти покладення обов`язку первісного боржника на іншу особу. Чинним законодавством встановлено лише форму правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні - цей правочин вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання (статті 513, 521 ЦК України). Водночас форми надання згоди кредитором щодо заміни боржника у зобов?язанні законом не передбачено. Наведене дає підстави для висновку про те, що для заміни боржника у зобов?язанні істотне значення має не форма виразу волі кредитора, а наявність відповідної волі, що вимагається згідно із статтею 520 ЦК України.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зробила такі висновки:
«[…] Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
Разом із тим нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. […]
[…] Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погоджується з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року 
у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають 
з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.
Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном […]».
 
Установлено, що у цій справі АТ «Ощадбанк» згоди на переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не давало.
 
Вирішення спору в цій частині позовних вимог на підставі частини четвертої статті 65 СК України не може бути визнано обґрунтованим, оскільки ця норма регулює сімейні правовідносини між подружжям в частині поділу виконаних одним із подружжя боргових зобов`язань, і не регулює правовідносини щодо заміни сторони у договорі без згоди кредитора.
 
Оскільки АТ «Ощадбанк» згоди на переведення частини боргу з одного 
з подружжя на іншого не давало, підстав для задоволення позову 
ОСОБА_1 про визнання за одним з подружжя прав і обов`язків позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за іпотечним договором в порядку поділу спільного майна подружжя немає.
 
Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 про визнання за одним 
із подружжя прав і обов`язків позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за іпотечним договором в порядку поділу спільного майна подружжя, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, наведеного не врахував та, задовольнивши позов в цій частині, фактично поклав обов`язок щодо повернення кредиту на ОСОБА_1 і ОСОБА_2 
в рівних долях, чим фактично замінив боржника у зобов?язанні без згоди на це кредитора.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але суди допустили неправильне застосування норм матеріального права, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , АТ «Ощадбанк» про визнання за одним з подружжя прав і обов`язків позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за іпотечним договором в порядку поділу спільного майна подружжя слід скасувати й ухвалити у справі в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.
 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2024 року 
та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року 
в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , АТ «Ощадбанк» про визнання за одним з подружжя права власності на нерухоме майно в порядку поділу спільного майна подружжя - залишити без змін, оскільки підстав для їх скасування в цій частині немає.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги та часткове скасування оскаржуваних судових рішень з ухваленням 
у справі нового судового рішення про відмову в позові в частині вимог, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 488,60 грн і касаційної скарги в розмірі 1 984,80 грн, а всього 3 473,40 грн, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк».
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.
 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання за одним з подружжя прав і обов`язків позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за іпотечним договором в порядку поділу спільного майна подружжя скасувати йухвалити у справі в цій частині нове судове рішення.
 
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання за одним з подружжя прав і обов`язків позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за іпотечним договором в порядку поділу спільного майна подружжя відмовити.
 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання за одним з подружжя права власності на нерухоме майно в порядку поділу спільного майна подружжя залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 3 473,40 грн судових витрат зі сплати судового збору.
 
З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2024 року і постанова Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2024 рокуу скасованих частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	М. Є. Червинська        	
Судді: 	А. Ю. Зайцев        	
 	Є. В. Коротенко        	
 	В. М. Коротун        	
 	М. Ю. Тітов