СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року                              м. Харків                        Справа № 917/225/25  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя  Крестьянінов О.О.
за участю секретаря судового засідання Андерс О.К.

за участю представників:
позивача –не з`явився;
відповідача - не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - Фермерського господарства “РВК” (вх.№866П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 25.03.2025  у справі №917/225/25 (повний текст рішення складено та підписано 25.03.2025 суддею Тимощенко О.М. у приміщенні Господарського суду Полтавської області) 
за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгроком", м. Київ,
до Фермерського господарства "РВК", с. Тури, Полтавський район, Полтавська область,
про стягнення 1 359 472,81 грн,-

ВСТАНОВИВ:

      Товариство з обмеженою відповідальністю "Украгроком"  звернулося до Господарського суду Полтавської області із позовом до відповідача Фермерського господарства "РВК" про стягнення заборгованості за договором поставки на умовах відстрочки платежу (короткострокова)      від 22.04.2024 №Кв220424/01  у розмірі 1 359 472,81 грн, з яких: 850 536,70 грн - основна заборгованість (з урахуванням курсової різниці), 40 915,13 грн -                           відсотки за користування товарним кредитом, 339 360,76 грн      - штраф, 60 162,59 грн - пеня, 68 497,63 грн - 30% річних.  
   В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем обов`язку за договором поставки на умовах відстрочки платежу (короткострокова) від 22.04.2024 №Кв220424/01 в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 25.03.2025 у справі №917/225/25( з урахуванням ухвали Господарського суду Полтавської області від 27.03.2025 про виправлення описки) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фермерського господарства "РВК"  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгроком" 1 345961,45  грн заборгованості, в тому числі 850 536,70 грн - основна заборгованість (з урахуванням курсової різниці), 40 915,13 грн - відсотки за користування товарним  кредитом, 339 360,76 грн - штраф, 53 784,13 грн - пеня, 61 364,73 грн - 30% річних та 16 151,53 грн витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову  відмовлено.
В обґрунтування рішення суд послався, зокрема,  на підтвердження  матеріалами справи основної заборгованості відповідача в сумі 850 536,70 грн, яка включає заборгованість з оплати вартості товару  в сумі 778 443,03грн поставленого позивачем за договором   поставки на умовах відстрочки платежу (короткострокова) від 22.04.2024 №Кв220424/01   та нарахованої на таку вартість курсової різниці в сумі  72 093,67 грн з урахуванням того, що:
-видатковою накладною від 23.04.2024 № Кв000114 поставки підтверджується передання позивачем відповідачу на виконання договору поставки на умовах відстрочки платежу (короткострокова)        від 22.04.2024 №Кв220424/01  товару  вартістю 1 442 994,00 грн, оплата  якої відповідачем в порушення взятих  на себе зобов`язань у зазначений у Специфікації час - до 22 травня 2024 року здійснена не була; з порушенням строку  Відповідачем 05.06.2024 сплачено 20 000,00 грн, а також 05.06.2024 сторонами здійснено взаємозалік на суму 211 745,10 грн., а всього 231 745,10грн; 
-Додатковою угодою № 000001734 від 20.06.2024 до Договору сторони виклали Додаток 1 (Специфікацію) у новій редакції, зафіксувавши в ній вартість уже поставленого 23 квітня 2024 року Товару, при цьому врахували часткову оплату і взаємозалік 05.06.2024 та нарахували курсову різницю у зв`язку зі збільшенням долара США та відсотки (22%) за користування товарним кредитом. Специфікацією від 20.06.2024, з урахуванням викладеного, була узгоджена сума 1 505 503,92грн. з ПДВ та визначений строк оплати до 15 липня 2024 року (арк. справи 15);
- до 15 липня 2024 року оплата відповідачем проведена не була; 
- Додатковою угодою № 000001760 від 30.07.2024 Додаток 1 (Специфікація) знову була викладена в новій редакції. В Специфікації   сторони зафіксували вартість уже поставленого 23 квітня 2024 року Товару з урахуванням відсотків за користування товарним кредитом - 1 589 188,13грн з ПДВ та визначили строк оплати до 01 листопада 2024 року (арк. справи 16), але відповідач знову порушив взяті на себе зобов`язання, у вказаний у Специфікації час (до 01 листопада 2024 року) оплата за товар здійснена не була; з порушенням строку Відповідач   здійснив часткову оплату , що підтверджується платіжними інструкціями, а саме: 25.11.2024 сплачено 150 000 грн, 03.12.2024 сплачено 10 000 грн, 18.12.2024 сплачено 100 00  грн, 25.12.2024 сплачено 200 000  грн, 27.12.2024 сплачено 69 000 0 грн, 28.12.2024 сплачено 50 000  грн);
-Позивачем у відповідності до п. 2.3. Договору на вартість поставленого за Договором товару правомірно нараховано курсову різницю, розмір якої на дату подання позовної заяви становить 72 093,67 грн,який відповідачем не сплачено.
Крім цього суд зазначив, що на зазначену суму основного боргу позивачем правомірно,  у відповідності до пункту 5.3. Договору, ч. 2 статі 625 Цивільного кодексу України, нараховано до стягнення 30 % річних в сумі 61 364,73 грн, а решту заявленої до стягнення суми 30% річних  нараховано неправомірно з урахуванням того, що позивач необґрунтовано початком періоду прострочення визначив 01.11.2024, враховуючи, що відповідно до Специфікації оплата товару здійснюється в термін до 1 листопада 2024 року, а тому саме ця дата і є останнім днем строку оплати заборгованості, а тому прострочення має місце з 02.11.2024.
  Також суд зазначив про правомірність нарахування  позивачем на суму основного боргу  у відповідності  до п. 5.2. штрафу у розмірі 25% від суми несплаченого платежу та пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення, а також відсотків за користування товарним кредитом, відповідно до п. 2.9. Договору та ст. 536, ч. 5 ст.694 Цивільного кодексу України, але  позивачем при розрахунку пені та відсотків за користування товарним кредитом було допущено аналогічну помилку, що і при нарахуванні 30% річних, з урахуванням чого правомірним є нарахування  пені  в сумі 53 784,13 грн , в той час як  розмір нарахованих позивачем  22% за користування товарним кредитом становить  більшу суму, ніж просить позивач, а тому, з огляду на встановлену ч. 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України заборону суду при ухваленні рішення виходити за межі позовних вимог, саме заявлена позивачем сума відповідних відсотків  і підлягає стягненню.
      Відповідач - Фермерське господарство "РВК" подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині; зменшити розмір неустойки (штрафу) до 5% (або іншого обґрунтованого рівня), зменшити розмір пені, 30% річних та процентів за товарний кредит, визнати недоведеною  курсову різницю у розмірі 72093,67 грн; визнати істотним процесуальним порушенням проведення розгляду справи без виклику відповідача при наявності ознак складного спору, та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції з викликом сторін; стягнути з позивача судовий сбір за подання апеляційної скарги у разі її задоволення.
      В обґрунтування апеляційної скарги перший відповідач послався на те, що розгляд судом першої інстанції даної справи  всупереч положень  ч. 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу Ураїни  відбувся в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, з посиланням на неврахування  обставин, з яких вбачається складність справи, а саме, наявності значного обсягу документів, складних правовідносин (врахування валютної індексації, специфікацій, додаткових угод), чим позбавлено відповідача можливості надати свої заперечення проти позову, порушено принципи змагальності сторін (ст. 13 ГПК України), рівності всіх учасників справи  перед судом (ст. 7 ГПК України), право на справедливий  судовий розгляд,  гарантоване  ст. 6 Конвенції про захист прав  людини і основоположних свобод
Разом з цим відповідач зазначає, що суд першої інстанції  не врахував того, що позивачем  нарахована курсова  різниця в односторонньому порядку без погодження сторін, що  є порушенням встановленого статтею 627 Цивільного кодексу України  принципу свободи договору та положень статті 629 цього Кодексу, якою передбачено обов`язковість виконання договору відповідно до його умов, оскільки позивачем не надано доказів погодження  зміненої ціни у зв`язку зі зміною курсу долара США, судом  першої інстанції не досліджено формулу розрахунку, не перевірено  відповідність її умовам Договору та не зазначено, як саме розраховано  її розмір, в той час як односторонній розрахунок заснований лише на веб-роздруківках з сайту WWW.udinform.com, не може вважатися належним  доказом узгодженого перегляду ціни.
При цьому відповідач зазначає, що господарський суд першої інстанції  не оцінив правову природу курсової різниці в контексті  положень статті 651 Цивільного кодексу України, якими встановлено можливість зміни договору лише за згодою сторін або за рішенням суду. 
    Крім цього скаржник зазначив, що хоча пункти 2.3.,  5.4 Договору і передбачають нарахування курсової різниці, п. 5  Специфікації  містить обмеження щодо її нарахування умовою проведення покупцем вчасного розрахунку за товар, а враховуючи допущення відповідачем прострочення в оплаті поставленого товару, підстави для нарахування курсової різниці відсутні.  
     Також відповідач посилається на незастосування судом першої інстанції  статті 233 Цивільного кодексу України щодо зменшення пені, яка є явно неспівмірною з наслідками порушення зобов`язання за наявності виняткових обставин, оскільки  у період прострочення  в Україні тривав воєнний стан, що об`єктивно вплинуло на своєчасність розрахунків, в той час як позивач не надав доказів  понесення економічних збитків  внаслідок порушення  відповідачем зобов`язань.
     Крім цього відповідач посилається на те, що суд першої інстанції зазначив серед здійснених відповідачем часткових оплат вартості поставленого товару здійснену ним оплату  18.12.2024 в сумі 100 000 грн, але не врахував її при визначенні суми заборгованості.
       Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2025 для розгляду справи № 917/225/25 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Лакіза В.В.
       Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2025  у зв`язку з відпустками суддів Мартюхіної Н.О. та  судді Лакізи В.В.
для розгляду справи № 917/225/25 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.
 Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача - Фермерського господарства “РВК” (вх.№866П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 25.03.2025  у справі №917/225/25 та призначено її до розгляду в судове засідання з повідомленням сторін на 05.06.2025 о 14:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №  104 . 
       20.05.2025 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу(вх. № 6382), в якому він просить залишити її без задоволення,   а оскаржуване рішення –без змін.
       В обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги позивач  зазначив, зокрема, про безпідставність посилання позивача на  відсутність підстав для нарахування курсової різниці, враховуючи що пунктом 5 Специфікації  сторони  погодили  ненарахування курсової різниці  у випадку, якщо  курс (міжбанк) гривні за 100 доларів США на банківський день, що передує даті оплати Товару (частини Товару) Покупцем, збільшиться менше, ніж на 2% відносно курсу, вказаного в п.4 цього Додатку, вартість Товару (частини Товару) у гривні, одночасно зазначивши умовою ненарахування курсової різниці в такому випадку проведення Покупцем вчасного розрахунку за отриманий Товар та відсутності порушень умов Договору Покупцем
      Також позивач зазначає про безпідставність твердження відповідача  про здійснення нарахування курсової різниці  в односторонньому порядку, оскільки відповідне нарахування в обов`язковому порядку без необхідності підписання жодних додаткових угод прямо передбачене  умовами пунктів  2.3.,5.4. укладеного між сторонами Договору.
     Щодо твердження відповідача про незастосування судом першої інстанції  статті 233 Цивільного кодексу України щодо зменшення пені, яка є явно неспівмірною з наслідками порушення зобов`язання за наявності виняткових обставин, позивач зазначив про відсутність виняткових обставин як підстави для такого зменшення, з огляду на те, що: обидві сторони здійснюють свою господарську діяльність на території України, в якій оголошено воєнний стан і знаходяться  в рівних ринкових умовах; відповідач отримав товар та використовував його у своїй господарській діяльності  і не розрахувався за нього у встновлені Договором строки наівіть до цього часу та не навів причин, які безпосередньо впливають на допущене ним прострочення, яке триває вже понад  6 календарних місяців і з моменту подання позовної заяви відповідач не сплачував навіть частково  наявну  заборгованість. 
      Щодо твердження відповідача про те, що суд першої інстанції зазначив серед здійснених відповідачем часткових оплат вартості поставленого товару здійснену ним оплату   18.12.2024 в сумі 100 000 грн, але не врахував її при визначенні суми заборгованості, позивач зазначив, що вказана оплата ним врахована  при здійсненні розрахунку спірної суми заборгованості, проте в позовній заяві та в описовій частині рішення суду допущено помилку  в наведенні загальної суми часткових оплат –замість здійсненої відповідачем  оплати на 579              000 грн помилково зазначено 391745,10 грн, але при цьому вірно зазначена загальна сума заборгованості з урахуванням такої оплати.
Представники сторін, які належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання,  не прибули, що відповідно ч. 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
     Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
       Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
       Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає,  виходячи з наступного.
22 квітня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Украгроком” (Продавець, Позивач) та Фермерським господарством “РВК” (Покупець, Відповідач) було укладено Договір поставки на умовах відстрочки платежу (короткострокова) № Кв220424/01 (Договір, арк. справи  11-13). До також договору   укладена   Специфікація (арк. справи 14) від 22.04.2024 року.
При укладенні Договору сторони, зокрема, узгодили наступне:
-            Продавець взяв на себе зобов`язання передати у власність Покупця (поставити) Товар (насіння, добрива з мікроелементами для позакореневого підживлення (мікродобрива), засоби захисту рослин, регулятори росту рослин, мінеральні добрива), вказані у Специфікаціях до Договору (Товар), а Покупець зобов`язався прийняти товар та оплатити його вартість;
-          Згідно з п. 2.3. Договору  у випадку збільшення на міжбанківському валютному ринку України на дату, що передує даті  розрахунку за Товар (його частину), вартості долару США (Євро) в національній валюті в порівнянні з вартістю долару США (Євро) в національній валюті на банківський день, що передує даті укладання відповідної Специфікації, то неоплачена ціна Товару, яку має сплатити Покупець, змінюється, та Покупець зобов`язаний здійснити її перерахунок самостійно за наступною формулою: С = В х (К2/К1) грн., де:   С – кінцева ціна неоплаченого Товару, що підлягає оплаті (його частини) в національній валюті України, після зміни ціни такого Товару по вищевказаній формулі;   В – ціна неоплаченого Товару в національній валюті України, яка підлягає зміні у зв`язку зі зміною вартості долара США (Євро) по відношенню до гривні;   К2 - вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу (ASK) долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України (за даними веб-сайту www.udinform.com, а у разі її недоступності або відсутності відповідної інформації на ній за даними веб-сайту http://minfin.com.ua) на момент закриття торгів у банківський день, що передує даті розрахунку за Товар (його частину), збільшеним на кількість процентів, що вказана у Специфікації (якщо збільшення передбачено Специфікацією);   К1- вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу (ASK) долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України (за даними веб-сайту www.udinform.com, а у разі її недоступності або відсутності відповідної інформації на ній за даними веб-сайту http://minfin.com.ua) на момент закриття торгів у банківський день, що передує даті підписання відповідної Специфікації, збільшеним на кількість процентів, що вказана у Специфікації (якщо збільшення передбачено Специфікацією);
-          Пунктом 2.4. Договору сторони визначили, що оплата Товару проводиться в терміни, які вказані в Специфікаціях до Договору; Специфікацією   визначений строк оплати за Товар до 22 травня 2024 року;
-          Пунктом 5 Специфікації визначено, що “у випадку, якщо курс (міжбанк) гривні за 100 доларів США на банківський день, що передує даті оплати Товару (частини Товару) Покупцем, збільшиться менше, ніж на 2% відносно курсу, вказаного в п.4 цього Додатку, вартість Товару (частини Товару) у гривні, вказана у цій Специфікації зміні не підлягає та курсові різниці не нараховуються. Умови, викладені в цьому пункті Додатку, застосовуються Сторонами виключно за умови проведення Покупцем вчасного розрахунку за отриманий Товар та відсутності порушень умов Договору Покупцем”;
-          Пунктом 2.9. укладеного Договору передбачено, що товар, поставлений з відстроченням платежу, вважається таким, що продається в кредит відповідно до ст. 694 ЦК України, а саме з нарахуванням процентів на несплачену частину вартості товару. Розмір процентів за користування товарним кредитом становить 22 % річних. Продавець має право нарахувати проценти на вартість такого Товару за період з дати поставки Товару і до дати оплати повної вартості Товару. Продавець надає рахунок на оплату процентів Покупцю, при цьому останній зобов`язаний оплатити даний рахунок протягом 3 (трьох) днів з дати отримання, але не пізніше 7 (семи) днів з дати направлення Продавцем рахунку в порядку, передбаченому даним Договором.
- Відповідно до п. 5.2. Договору  сторони досягли згоди, що за порушення строків (термінів) платежів Покупець сплачує на користь Продавця штраф у розмірі 25% від суми несплаченого платежу та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення. 
-У пункті 5.3 Договору сторони погодили, що у випадку прострочення Покупцем платежу, Покупець на вимогу Продавця сплачує останньому 30 (тридцять) відсотків річних від простроченої суми.
На виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 1 442994,00 грн з ПДВ., що підтверджується видатковою накладною № Кв000114 від 23.04.2024 ( арк. справи 14, зворотна сторона). 
В порушення взятих  на себе зобов`язань, у зазначений у Специфікації строк - до 22 травня 2024 року, відповідачем оплата за Товар здійснена не була. 
З порушенням строку  відповідачем 05.06.2024 сплачено 20 000 грн., також 05.06.2024 сторонами здійснено взаємозалік на суму 211 745,10 грн (арк. справи 17, 20).
Додатковою угодою № 000001734 від 20.06.2024 до Договору сторони виклали Додаток 1 (Специфікацію) у новій редакції, зафіксувавши в ній вартість уже поставленого 23 квітня 2024 року Товару, при цьому врахували часткову оплату і взаємозалік 05.06.2024 та нарахували курсову різницю у зв`язку зі збільшенням курсу долара США та відсотки (22%) за користування товарним кредитом. Специфікацією від 20.06.2024, з урахуванням викладеного, була узгоджена сума 1 505 503,92 грн. з ПДВ та визначений строк оплати до 15 липня 2024 року (арк. справи 15). 
Однак до 15 липня 2024 року оплата Відповідачем проведена не була. 
Додатковою угодою № 000001760 від 30.07.2024  Додаток 1 (Специфікація) знову була викладена в новій редакції. В Специфікації   сторони зафіксували вартість уже поставленого 23 квітня 2024 року Товару з урахуванням відсотків за користування товарним кредитом - 1 589 188,13грн з ПДВ та визначили строк оплати до 01 листопада 2024 року (арк. справи 16).
Відповідач знову порушив взяті на себе зобов`язання, у вказаний у Специфікації строк (до 01 листопада 2024 року) оплата за товар здійснена не була.
З порушенням строку відповідач   здійснив часткову оплату на загальну суму 579000 грн, що підтверджується платіжними інструкціями ( арк. справи 18-19), а саме: 25.11.2024 сплачено 150 000 грн,  03.12.2024 сплачено 10 000 грн,  18.12.2024 сплачено 100 00 грн., 25.12.2024 сплачено 200 000 грн, 27.12.2024 сплачено 69 000 грн , 28.12.2024 сплачено 50 000 грн. 
        З урахуванням наведених обставин щодо здійснення  відповідачем оплат та проведення сторонами взаємозаліку,  заборгованість відповідача перед позивачем за Договором станом на день подання позовної заяви, без урахування п. 2.3 Договору щодо нарахування курсової різниці, становить: 1 589 188,13грн – 20 000 грн - 211 745,10 грн - 579000 грн = 778 443,03грн з ПДВ.
    Також позивачем у відповідності до п. 2.3. Договору на вартість поставленого за Договором товару  нараховано курсову різницю, розмір якої на дату подання позовної заяви становить 72 093,67 грн, який відповідачем не сплачено.    
З огляду на наведені обставини, позивач стверджує, що відповідач має  заборгованість перед позивачем за договором поставки на умовах відстрочки платежу (короткострокова) № № Кв220424/01  від 22 квітня 2024 року з оплати вартості товару з урахуванням п. 5.4 Договору (курсової різниці) у розмірі 850 536,70 грн в т.ч. ПДВ. 
   Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки №Кв220424/01 на умовах відстрочки платежу (короткострокова)        від 22.04.2024  у розмірі        1 359 472,81 грн, з яких: 850 536,70 грн - основна заборгованість (з урахуванням курсової різниці), 40 915,13 грн -        відсотки за користування кредитом відповідно до п. 2.9 Договру , 339 360,76 грн           - штраф, 60 162,59 грн - пеня на підставі п. 5.2. Договору, 68 497,63 грн - 30% річних на підставі п. 5.3. Договору.
       Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи,  колегія суддів погоджується  з висновком господарського суду про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.
          Відповідно до статті  173 Господарського кодексу України господарським  визнається  зобов`язання,  що  виникає  між суб`єктом  господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав,  передбачених  цим  Кодексом,  в силу  якого  один  суб`єкт  (зобов`язана  сторона,  у  тому  числі боржник)  зобов`язаний  вчинити  певну   дію   господарського чи управлінсько-господарського  характеру  на користь іншого суб`єкта (виконати  роботу,  передати майно,   сплатити гроші,   надати інформацію тощо),  або утриматися від певних дій,  а інший суб`єкт (управнена сторона,  у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
       Основними    видами   господарських зобов`язань    є майново-господарськізобов`язання  таорганізаційно-господарські зобов`язання.
   Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими     визнаються цивільно-правові зобов`язання,  що виникають між учасниками господарських відносин при  здійсненні господарської діяльності,  в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на  користь  другої сторони  або  утриматися  від певної дії,  а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
       Майнові зобов`язання,   які    виникають    між    учасниками господарських відносин,  регулюються  Цивільним  кодексом  України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
 Статею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 Зобов`язання виникають з підстав, встановлених        статтею 11      цього Кодексу.
Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
       Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.
     Відповідно до частини  2     статті 11 Цивільного кодексуУкраїни підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
     Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
 До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення              Цивільного кодексу України    з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, , зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то вонопідлягаєвиконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України України  за договором поставки одна сторона –постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні –покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
      Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу  України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
       Статтею 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
      Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу Україн, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.   
       Отже, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.
    Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається  як на підставу своїх вимог  або заперечень.
      Разом з цим, частиною 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази подаються сторонами  та іншими учасниками справи, в той час як частиною 4 цієї статті встановлено заборону  суду збирати докази , що стосуються предмету спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви  у добросовісному здійсненні  учасниками справи  їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
     Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України,  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Як зазначено вище,  видатковою накладною від 23.04.2024 № Кв000114 підтверджується передання позивачем відповідачу на виконання договору поставки на умовах відстрочки платежу (короткострокова)      від 22.04.2024 №Кв220424/01  товару  вартістю 1 442 994,00 грн. З узгодженої сторонами у Специфікації суми -  1 589 188,13 грн.
З порушенням строку  відповідачем 05.06.2024 сплачено 20 000 грн., також 05.06.2024 сторонами здійснено взаємозалік на суму 211 745,10 грн., та з порушенням строку відповідач   здійснив часткову оплату за платіжними інструкціями наступними датами  та сумами на загальну суму 579000 грн: 25.11.2024 сплачено 150 000,00грн; 03.12.2024 сплачено 10 000грн; 18.12.2024 сплачено 100 00 грн; 25.12.2024 сплачено 200 000 грн;27.12.2024 сплачено 69 000,00грн.; 28.12.2024 сплачено 50 000,00грн, 
       З урахуванням наведених обставин щодо здійснення  відповідачем оплат та проведення сторонами взаємозаліку, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що  заборгованість відповідача перед позивачем за Договором станом на день подання позовної заяви без урахування п. 2.3 Договору щодо нарахування курсової різниці,      становить: 1 589 188,13грн – 20 000 грн - 211 745,10 грн - 579000 грн = 778 443,03грн з ПДВ.
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції при визначенні суми заборгованості серед здійснених відповідачем часткових оплат вартості поставленого товару здійснену ним оплату  18.12.2024 в сумі 100 000 грн.  
         Відповідачем не надано суду жодних доказів, що підтверджують факт виконання своїх зобов`язань з оплати в повному обсязі отриманого Товару, пред`явлення претензій щодо його якості та кількості, неотримання Товару, а тому господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог  щодо стягненя цієї частини основного боргу.
         Щодо заявленої до стягнення частини основного боргу з урахуванням  курсової різниці в сумі  72 093,67 грн, суд також дійшов правомірного висновку про їх задоволення, з огляду на наступне. 
      Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України   встановлено, що    зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до цивільного законодавства.
           Відповідно до    статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними        в укладенні договору, виборі контрагента     та визначенні    умов договору з врахуванням      вимог цього     Кодексу, актів     ивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності         та справедливості.
       Ціна, відповідно до статті 189 Господарського  кодексу України, визначається  як форма грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб`єкти господарювання.
    Частиною 2 цієї статті передбачено, що ціна є істотною умовою господарського договору, зазначається   в договорі у гривнях.
      Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене  у грошовій  одиниці  України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
    Частиною 2 статті 533 Цивільного кодексу України передбачено наступне, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.
     Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту  України  як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак  дозволяють виражати  грошовий еквівалент  зобов`язання в іноземній валюті (встановлювати  валютне застереження у вигляді грошового еквівалента) та здійснювати перерахунок грошового зобов`язання, що підлягає виконанню у гривнях, у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти по відношенню до іноземної валюти.
      Як зазначалось вище, згідно п. 2.3. Договору  у випадку збільшення на міжбанківському валютному ринку України на дату, що передує даті  розрахунку за Товар (його частину), вартості долару США (Євро) в національній валюті в порівнянні з вартістю долару США (Євро) в національній валюті на банківський день, що передує даті укладання відповідної Специфікації, то неоплачена ціна Товару, яку має сплатити Покупець, змінюється, та Покупець зобов`язаний здійснити її перерахунок самостійно за наступною формулою: С = В х (К2/К1) грн., де:   С – кінцева ціна неоплаченого Товару, що підлягає оплаті (його частини) в національній валюті України, після зміни ціни такого Товару по вищевказаній формулі;   В – ціна неоплаченого Товару в національній валюті України, яка підлягає зміні у зв`язку зі зміною вартості долара США (Євро) по відношенню до гривні;   К2 - вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу (ASK) долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України (за даними веб-сайту www.udinform.com, а у разі її недоступності або відсутності відповідної інформації на ній за даними веб-сайту http://minfin.com.ua) на момент закриття торгів у банківський день, що передує даті розрахунку за Товар (його частину), збільшеним на кількість процентів, що вказана у Специфікації (якщо збільшення передбачено Специфікацією);   К1- вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу (ASK) долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України (за даними веб-сайту www.udinform.com, а у разі її недоступності або відсутності відповідної інформації на ній за даними веб-сайту http://minfin.com.ua) на момент закриття торгів у банківський день, що передує даті підписання відповідної Специфікації, збільшеним на кількість процентів, що вказана у Специфікації (якщо збільшення передбачено Специфікацією).
Відповідно до п. 5.4 Договору, у випадку збільшення на міжбанківському валютному ринку України станом на банківський день, що передує даті написання позовної заяви, вартості долару США (Євро) в національній валюті в порівняння з вартістю долара США (Євро) в національній валюті на банківський день, що передує даті укладення відповідної Специфікації, ціна неоплаченого товару (заборгованість Відповідача) може змінюватися Продавцем пропорційно зміні вартості долара США (Євро) в односторонньому порядку за такою ж формулою, що наведена у п. 2.3 договору.
Сторони у наведених пунктах Договору у відповідності з вимогами частини  1         статті 533 Цивільного кодексу України     валютою виконання зобов`язання з оплати товару                             визначили гривню та у відповідності до ч. 2 цієї статті передбачили відповідний перерахунок суми, що підлягає сплаті    у гривнях згідно з курсом на  міжбанківському валютному ринку України визначеної в договорі валюти еквіваленту - долару США(Євро) на певну дату.
       З наведених норм законодавства та умов Договору вбачається, що  грошовий еквівалент в іноземній валюті є складовим елементом  ціни  договору, а тому сума, на яку збільшилась вартість товару в результаті відповідного перерахунку ціни з урахуванням зміни курсу валюти еквіваленту (курсова різниця), входить до ціни договору (вартості товару). Зміст зазначених пунктів Договору свідчить про наявність згоди обох сторін на відповідний перерахунок в разі зміни курсу валюти- еквіваленту на міжбанківському валютному ринку України в обов`язковому порядку. Одночасно, в пункті 2.3 Договору сторони узгодили                            обов`язок саме  покупця (відповідача) самостійно      перерахувати належну до оплату ціну товару відповідно до положень цього пункту.
       Таким чином встановлений Договором грошовий еквівалент гривневої ціни товару та визначена      на його основі     різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти еквіваленту за різних валютних курсів (курсова різниця), є складовими елементами вже визначеної       гривневої цін      Договору на встановлений     Договором момент платежу.
             Отже, сума доплати, на яку збільшилася вартість товару в результаті відповідного перерахунку ціни з урахуванням зміни курсу валюти еквіваленту (курсова різниця), входить до        гривневої ціни Договору (вартості товару), її нарахування за відповідною формулою є вже погодженою   Договором, а тому не є зміною ціни після виконання Договору, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє як такі, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, доводи апеляційної скарги відповідача, що нарахування позивачем до стягнення курсової різниці  без відповідної згоди відповідача є односторонньою зміною ціни договору всупереч встановленого ст. 627 Цивільного кодексу України принципу свободи договору та положень статті 629 цього Кодексу, якою передбачено обов`язковість виконання виконання договору відповідно до його умов,  статті 651 Цивільного кодексу України щодо можливості зміни договору лише за згодою сторін або рішенням суду.
 Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо того, що здійснений позивачем розрахунок курсової різниці  заснований лише  на веб-роздруківках з сайту www.udinform.com, не може вважатися належним  доказом узгодженого перегляду ціни, оскільки пунктом 2.3 Договору прямо передбачено визначення показників формули перерахунку К1- вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу (ASK) долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України та  К2 - вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу (ASK) долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України за даними веб-сайту www.udinform.com. Разом з цим, відповідно до п. 2.8. Договору достатнім (належним) підтвердженням показника курсу продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України для цілей передбачених даним Договором є, в тому числі, але не виключно, значення розміщені в мережі Інтернет на вказаній у п. 2.3., п. 2.4., п. 5.4. Договору, сторінці на відповідну дату. Значення курсу може підтверджуватися роздруківкою сторінки вказаного сайту, що засвідчена підписом уповноваженої особи Продавця.
Відповідачем не наведено жодних доводів щодо того, в чому полягає неправильність перерахунку курсової різниці або недостовірність даних з сайту www.udinform.com  та не надано свій контррозрахунок.
Також колегія суддів відхиляє як безпідставні посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що п. 5  Специфікації  містить обмеження щодо  нарахування курсової різниці умовою проведення покупцем вчасного розрахунку за товар, а враховуючи допущення відповідачем прострочення в оплаті поставленого товару, підстави для нарахування курсової різниці відсутні. 
     Зазначені доводи очевидно суперечать умовам Договору, оскільки пунктом 2.3. Договору прямо встановлено, що при збільшенні курсу валюти еквіваленту на певну дату ціна товару підлягає обов`язковому перерахунку, за наведеною в цьому пункті формулою із   обов"язком покупця (відповідача) самостійно  перерахувати належну до оплату ціну товару відповідно до положень цього пункту, в той час як перше речення п. 5 Специфікації:“у випадку, якщо курс (міжбанк) гривні за 100 доларів США на банківський день, що передує даті оплати Товару (частини Товару) Покупцем, збільшиться менше, ніж на 2% відносно курсу, вказаного в п.4 цього Додатку, вартість Товару (частини Товару) у гривні, вказана у цій Специфікації, зміні не підлягає та курсові різниці не нараховуються» встановлює виключення щодо здійснення відповідного перерахунку  для випадків , коли курс (міжбанк) гривні за 100 доларів США на банківський день, що передує даті оплати Товару (частини Товару) Покупцем, збільшиться менше, ніж на 2% відносно курсу, вказаного в п.4 цього Додатку, в той час як друге речення вказаного пункту Специфікації: «Умови, викладені в цьому пункті Додатку, застосовуються Сторонами виключно за умови проведення Покупцем вчасного розрахунку за отриманий Товар та відсутності порушень умов Договору Покупцем” встановлюють умову для застосування саме вказаного виключення щодо нездійснення нарахування курсової різниці, а не загального правила про її нарахування. Тому, відповідно до наведеного, нарахування курсової різниці не здійснюється  за наявності одночасно наступних умов:  1) курс (міжбанк) гривні за 100 доларів США на банківський день, що передує даті оплати Товару (частини Товару) Покупцем, збільшиться менше, ніж на 2% відносно курсу, вказаного в п.4 цього Додатку 2) покупцем належним чином виконуються умови Договору.
     Тобто вказаною нормою п. 5 Специфікації  встановлено пільгу для покупця, який належним чином виконує умови Договору  у вигляді ненарахування у складі ціни товару курсової різниці виключно у випадку, якщо значення збільшення курсу валюти еквіваленту не перевищує певного показника, зазначеного  в цьому пункті, а не звільняє  покупця, який порушує умови Договору від нарахування курсової різниці безвідносно від показників підвищення курсу валюти еквіваленту, як на це безпідставно посилається відповідач, оскільки це очевидно не відповідає як змісту зазначеного пункту Специфікації, так і вимогам розумності, справедливості та добросовісності на яких відповідно до ч. 3 статті 509 Цивільного кодексу України має грунтуватися зобов`язання.
     Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
       Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За частиною першою     статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і         в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
     Згідно зі статтями 230, 231 Господарського кодексу  України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.
     Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського  кодексу України  платник  грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової  ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. 
    Відповідно до статей  1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
       Частиною  6 статті  232 Господарського  кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше  не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.
 Відповідно до п. 5.2. Договору  сторони досягли згоди, що за порушення строків (термінів) платежів Покупець сплачує на користь Продавця штраф у розмірі 25% від суми несплаченого платежу та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення. 
Оплата за товар за Специфікацією повинна була здійснена у строк до 01.11.2024 , однак станом на 02.11.2024  заборгованість становила 1 357 443,03грн.
Штраф у розмірі 25% складає: 1 357 443,03 : 100 х 25 = 339 360,76 грн (розрахунок - арк. справи 10).
Відповідно до наданого позивачем розрахунку пеня (загальний період нарахування  01.11.2024 по 13.01.2025) становить 60 162,59 грн, а 22 % за користування товарним кредитом становить   40 915,13 грн (арк. справи 9, 10).
Відповідно до п. 1 додаткової угоди №000001760 від 30.07.2024 до договору №Кв220424/01 на умовах відстрочки платежу (короткострокова) від 22.04.2024 сторони домовилися викласти  Додаток №1 до договору (специфікацію) від 22.04.2024 у новій редакції, що є додатком №1 до цієї додаткової угоди (а. с. 16).
Відповідно до вказаної специфікації оплата товару здійснюється на умовах: в термін до 1 листопада 2024 року.
Отже, відповідач мав оплатити товар в термін до 1 листопада 2024 року.
Згідно з  правовою позицією Верховного Суду       у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 09.06.2020 у справі № 419/1965/18, прийменники “до” і “по” в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності або виконання чого-небудь, а тому, зазначення у  специфікації "до 1 листопада 2024 року" свідчить, що саме ця дата і є останнім днем строку оплати заборгованості.
 З урахуванням наведеного, господарський суд першої інстанції правомірно зазначив, що при обчисленні розміру пені позивач припустився помилки, визначивши початком періоду прострочення 01.11.2024 замість 02.11.2024 та здійснивши відповідний перерахунок, дійшов правильного висновку, що задоволенню підлягає вимога про стягнення  53 784,13 грн  пені, а в  іншій частині вимог про стягнення пені слід відмовити.
   На підставі пункту п. 5.2. Договору позивач також правомірно на суму основного боргу нарахував до стягнення  339360,76 грн штрафу у розмірі 25% від суми простроченого несплаченого платежу, яку правомірно стягнуто судом першої інстанції
      При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить      встановленій  статтею 61 Конституції України забороні щодо  притягнення  двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення., оскільки згідно зі                статтею 549 Цивільного кодексу України       пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до       статті 230 Господарського кодексу України      - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій .            
   Наведена правова позиція щодо правомірності одночасного застосування за одне правопорушення штрафу та пені  є усталеною та викладена, зокрема,  в постанові  Великої Палати Верховного Суду від 01.06.21  у справі №  910/12876/19 та постановах Верховного Суду  у складі  колегії суддів Касаційного господарського суду  від 09.02.18 року у справі №911/2813/17, від 22.03.18 у справі № 911/1351/17, від 25.05.18 року у справі № 922/1720/17, від 02.04.19 року у справі № 917/194/18.
     За приписами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У п. 5.3 Договору сторони погодили, що у випадку прострочення Покупцем платежу, Покупець на вимогу Продавця сплачує останньому 30 (тридцять) відсотків річних від простроченої суми.
     Відповідно до наданого позивачем розрахунку 30% річних з простроченої суми (з 01.11.2024 по 13.01.2025) становить 68 497,63грн (арк. справи 10).
        Як правомірно зазначив суд першої інстанції, позивачем при розрахунку 30% річних   було допущено аналогічну помилку, що і при нарахуванні пені, а саме: позивач нарахував заборгованість з 01.11.2024 , тоді як вірною датою початку прострочення є 02.11.2024 .
З урахуванням наведеного, здійснивши відповідний перерахунок,  господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що обґрунтованою  та такою, що підлягає задоволенню, є вимога про стягнення   61 364,73 грн 30 % річних, а в іншій частині вимог про стягнення 30 % річних слід відмовити .
Щодо вимог вимоги в частині стягнення відсотків за користування товарним кредитом в сумі 40915,13 грн, суд першої інстанції правомірно зазначив про обґрунтованість їх нарахування, керуючись  наступним.
Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного.
Відповідно до ч.5 ст.694 Цивільного кодексу України якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.
     Пунктом 2.9. Договору передбачено, що товар, поставлений з відстроченням платежу, вважається таким, що продається в кредит відповідно до ст. 694 ЦКУ, а саме з нарахуванням процентів на несплачену частину вартості товару. Розмір процентів за користування товарним кредитом становить 22 % річних. Продавець має право нарахувати проценти на вартість такого Товару за період з дати поставки Товару і до дати оплати повної вартості Товару. 
       Позивачем на підставі цього  пункту Договору  та у відповідності до наведених норм правомірно нараховані до стягнення з відповідача відсотки за користування товарним кредитом в сумі 40915,13 грн.
    При цьому, позивачем при розрахунку 22% за користування товарним кредитом було допущено аналогічну помилку, що і при нарахуванні пені та 30% річних, а саме: позивач нарахував заборгованість з 01.11.2024, тоді як вірною датою початку прострочення є 02.11.2024. Проте,  розмір нарахованих позивачем  22% за користування товарним кредитом становить  більшу суму, ніж просить позивач, а тому, з огляду на встановлену ч. 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України заборону суду при ухваленні рішення виходити за межі позовних вимог, саме заявлена позивачем сума відповідних відсотків  і підлягає стягненню.
 Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про  незастосування судом першої інстанції  статті 233 Цивільного кодексу України щодо зменшення пені, яка є явно неспівмірною з наслідками порушення зобов`язання за наявності виняткових обставин, оскільки  у період прострочення  в Україні тривав воєнний стан, що об`єктивно вплинуло на своєчасність розрахунків, в той час як позивач не надав доказів  понесення економічних збитків  внаслідок порушення  відповідачем зобов`язань, колегія суддів зазначає про їх необґрунтованість, з огляду на наступне.
     Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
         Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
            Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків.     Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
         З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
       Положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України                                          передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.               
         Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
             Згідно з положеннями частини першої          статті 233 Господарського кодексу України        у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
            При цьому, ані у зазначених нормах, ані в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
          Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
         При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
            Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.
      З матеріалів справи вбачається, що  ухвалу суду першої інстанції  від 10.02.2025, якою   прийнято позовну заяву до провадження та відкрито за нею  провадження у даній справі з ухваленням здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження  без виклику сторін (без проведення судового засідання), відповідач отримав через електронний кабінет 10.02.2025, проте не скористався своїм правом на подання відзиву на позов і  не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення  розміру  штрафних санкцій із посиланням на певні виняткові обставини, в той час як  введення   в Україні воєнного стану не встановлює  презумпцію  наявності виняткових обставин щодо всіх суб`єктів господарювання, оскільки для цього повинен бути наявним причинний зв`язок між воєнним станом та порушенням певних зобов`язань саме у спірних правовідносинах, про що відповідач взагалі не повідомляв суд першої інстанції, що не давало підстав для реалізації судом першої інстанції своїх дискреційних повноважень, передбачених  статтею 233 Господарського кодексу України та ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України.
          До того ж, як  обгрунтовано зазначено  позивачем у відзиві на позов, обставини  на які послався  відповідач в апеляційній скарзі не є винятковими обставинами в якості підстав для зменшення пені, з огляду на те, що обидві сторони здійснюють свою господарську діяльність на території України, в якій оголошено воєнний стан і знаходяться  в рівних ринкових умовах, відповідач отримав товар та використовував його у своїй господарській діяльності  і не розрахувався за нього у встановлені Договором строки, навіть до цього часу, та не навів причин, які безпосередньо впливають на допущене ним прострочення, яке триває вже понад  6 календарних місяців,  з моменту подання позовної заяви відповідач не сплачував навіть частково  наявну  заборгованість. 
           Щодо доводів відповідача про розгляд судом першої інстанції даної справи  всупереч положень  ч. 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу Ураїни  в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, з посиланням на неврахування  обставин, з яких вбачається складність справи, а саме: наявності значного обсягу документів, складних правовідносин (врахування валютної індексації, специфікацій, додаткових угод), чим позбавлено відповідача можливості надати свої заперечення проти позову, порушено принципи змагальності сторін (ст. 13 ГПК України), рівності всіх учасників справи  перед судом (ст. 7 ГПК України), право на справедливий  судовий розгляд ,  гарантоване  ст. 6 Конвенції про захист прав  людини і основоположних свобод,  колегія суддів зазначає про їх необґрунтованість, з наступних підстав.
     Частиною 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.   
   Пунктом 2 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
    Частиною 3 цієї статті передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:
    1) ціну позову;
    2) значення справи для сторін;
    3) обраний позивачем спосіб захисту;
    4) категорію та складність справи;
    5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо;
    6) кількість сторін та інших учасників справи;
    7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;
    8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
    Частиною 4 цієї статті встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи:
      1) про банкрутство;
    2) за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;
   3) у спорах, які виникають з корпоративних відносин, та спорах з правочинів щодо корпоративних прав (акцій);
   4) у спорах щодо захисту прав інтелектуальної власності, крім справ про стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
     5) у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції;
     6) у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних такою посадовою особою юридичній особі її діями (бездіяльністю);
      7) у спорах щодо приватизації державного чи комунального майна;
      8) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
      9) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 3-8 цієї частини.   
Відповідно до частини  5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Згідно з ч.6 ст.252 ГПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:
1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Отже, питання про розгляд справи в порядку письмового провадження чи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, залежить не від волевиявлення осіб, які беруть участь у справі, а чітко врегульовано процесуальними нормами.
Разом з цим, як зазначалося вище, отримавши 10.02.2025 через електронний кабінет ухвалу суду першої інстанції  від 10.02.2025, якою   прийнято позовну заяву до провадження та відкрито за нею  провадження у даній справі з ухваленням здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження  без виклику сторін (без проведення судового засідання), відповідач не подавав клопотання суду першої інстанції про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.
Оскільки вказана справа, з урахуванням ціни позову, віднесена  до категорії малозначних (не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) і не віднесена до категорії справ, які відповідно до ч. 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження, спір у даній справі виник щодо  правовідносин з  остаточної оплати відповідачем -покупцем поставленого йому позивачем -продавцем товару на підставі одного договору поставки, яку покупцем прийнято  за однією  видатковою накладною  та частково оплачено,   за характером спору та обсягом доказів справа не є складною (міститься лише в одному томі і матеріали до рішення суду складають 38 сторінок)    склад учасників справи становить лише позивач та відповідач, скаржником не наведені конкретні обставини справи, задля перевірки яких суду першої інстанції  слід було проводити судове засідання, суд першої інстанції правомірно розглянув цю справу  у спрощеному позовному провадженню без виклику сторін.
З огляду на те, що в підставах апеляційної скарги відповідач посилається на позбавлення його внаслідок розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін обґрунтувати свою правову позицію  у юридично та фактично складному спорі, з метою забезпечення процесуальних прав сторін, всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи, суд апеляційної інстанції при відкритті апеляційного провадження, користуючись правом, передбаченим    частиною 10 ст. 270 ГПК України, призначив розгляд  даної справу у судовому засіданні з повідомленням сторін, правом на участь в якому відповідач також не скористався, в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки до початку судового засідання по справі суд не повідомив.
З  огляду на викладене, оскаржуване рішення ухвалено при дотриманні норм матеріального та процесуального права,   у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення,  а оскаржуване рішення - залишенню  без змін.
      Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

           УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства “РВК” залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 25.03.2025  у справі №917/225/25 залишити без змін.
      Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
         Повний текст постанови складено 16.06.2025.

Головуючий суддя                                                                     І.В. Тарасова

Суддя                                                                                           Я.О. Білоусова  

Суддя                                                                                           О.О. Крестьянінов