Справа № 466/6694/24                                 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О. І. 
Провадження № 22-ц/811/164/25                         Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        04 липня 2025 року року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Левика Я.А., Крайник Н.П.
секретаря: Чижа Л.М.
за участю: ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини,
ВСТАНОВИЛА:
21.06.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити юридичний факт того, що малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , утримується та виховується ОСОБА_1 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2024 року цивільну справу за заявою ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про встановлення факту самостійного виховання дитини – залишено без розгляду.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .
Вважає ухвалу суду незаконною, необгрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. 
Вважає, що апелянту необхідно мати можливість одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини з метою забезпечення гармонійного розвитку та реалізації наявних освітніх можливостей та захисту прав у випадку їх порушення. Встановлення вказаного факту надасть можливість заявнику скористатись правом на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Зокрема, для отримання відстрочки на підставі самостійного виховання дитини. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження. 
Просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.
У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1  просив апеляційну скаргу задовольнити. Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 подала клопотання про розгляд справи без її участі. Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому колегія суддів вважає, що розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України слід проводити без їх участі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду таким вимогам відповідає.
Із матеріалів справи встановлено, що заявник ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження-це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справа про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Перелік юридичних фактів, які розглядаються судом в порядку окремого провадження, що мають юридичне значення для заявника, визначені у п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
У справі, яка є предметом розгляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини.
Метою встановлення факту заявник визначив можливість отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», а саме перебування на його утриманні та вихованні неповнолітнього сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначає, що заявнику необхідно підтвердити вказаний факт, що син дійсно проживає та знаходиться на його утриманні та вихованні.
Відповідно до ст.141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, прописано, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150,151 СК України.
Відповідно до частини першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Визначення місця проживання дитини з батьком не є перешкодою для спілкування з матір`ю та участі її у вихованні сина, оскільки остання не позбавлена батьківських прав щодо сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заявник просить встановити факт самостійного виховання та утримання сина ОСОБА_5 , 2012 року народження, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.
Із зазначеного вбачається, що має місце спір про право, зокрема, спір щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманні) дитини та вихованні та/або ухилення від участі у вихованні та матеріальному забезпеченні/утриманні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження із залученням в якості відповідача матері дитини та з обов`язковою участю органу опіки та піклування (ч.4,5 ст.19 СК України).
Зазначене пояснюється тим, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо утримання дитини, тому факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання та виховання дитини.
Такі правові позиції викладені Верховним Судом у постанові від 06 листопада 2024 року у справі № 468/1025/23, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо залишення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту перебування дитини на утриманні батька - без розгляду.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини та суд дійшов обгрунтованого висновку, що має місце спір про право, а тому залишив заяву без розгляду.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено:04.07.2025
Головуючий                                                        
Судді