справа № 369/11620/20                                            головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/7821/2025          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
01 липня 2025  року                                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді - Березовенко Р.В.,
суддів:                         Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря   Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Музичко Русланою Василівною на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання та поділ спільного сумісного майна подружжя, -
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, у якій з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 17 лютого 2021 року остаточно просив суд:
визнати факт проживання сторін однією сім`єю в період з 01 червня 2012 року по 23 листопада 2013 року;
визнати спільною сумісною власністю сторін квартиру АДРЕСА_1 ; 
визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;
в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя виділити у власність позивачу шкаф холодильний ШХ-1,0 (СМ110-S) Polair вартістю 23 000,00 грн, піч конвекційну Apach AD46M ECO вартістю 23 000,00 грн, міксер планетарний frosty b-20 вартістю 20 000,00 грн;
в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя виділити у власність відповідачу шкаф холодильний КАПРІ 0,7 СК МХП вартістю 23 000,00 грн, піч конвекційну Apach AD46M ECO вартістю 23 000,00 грн, міксер планетарний frosty d-10 вартістю 20 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 01 червня 2012 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 22 листопада 2013 року вони зареєстрували шлюб, який 03 липня 2020 року було припинено рішенням Солом`янського районного суду м. Києва за спільною заявою подружжя.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_4 , щодо виховання якого між сторонами було укладено відповідний договір.
Позивач зазначає, що у період шлюбу була придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою.
Підставою для набуття права власності на квартиру є договір про участь у фонді фінансування будівництва, який був укладений між відповідачкою, як довірителем, та АТ «БТА Банк», як управителем, сума договору становила 566 370,00 грн. При цьому, позивач стверджує, що ним було внесено частину грошових коштів, у розмірі 283 185 грн. Кошти, які позивач вніс за квартиру були отримані ним в результаті продажу 1/2 частини квартири, яка належала йому на праві приватної власності.
Таким чином, позивач вважає, що квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою є спільною сумісною власністю подружжя.
Також в період шлюбу сторони придбали інше майно, зокрема: шкаф холодильний КАПРІ 0,7 СК МХП вартістю 23 000 грн., шкаф холодильний ШХ-1,0 (СМ110-S) Polair вартістю 23 000 грн., дві пічі конвекційні Apach AD46M ECO вартістю 23 000 грн. кожна, міксер планетарний frosty b-20 вартістю 20 000 грн., міксер планетарний frosty d-10 вартістю 20 000 грн. Відповідачка використовує вказане майно у своїй підприємницькій діяльності, однак придбане воно було за період перебування у шлюбі та за рахунок спільних коштів подружжя, а тому перераховане майно також є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу.
15 березня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що до моменту реєстрації шлюбу з позивачем вони зустрічались, однак не проживали разом як чоловік та дружина, не вели спільного господарства. Спірна квартира придбана нею за її особисті кошти до моменту реєстрації шлюбу, шляхом інвестування у будівництво, та наголошує на тому, що позивач не надав жодних доказів того, що він здійснював оплату за частку в квартирі або якимось іншим чином приймав участь у її купівлі. Звертає увагу, що з моменту продажу позивачем його квартири 07 червня 2013 року до моменту укладення договору про інвестування коштів у будівництво від 09 вересня 2013 року пройшло більше ніж два місяці, а це тривалий строк, за який можна витратити кошти на будь-які інші цілі. Також, у відзиві відповідачка зазначає, що майно, яке позивач просить виділити кожному з подружжя в порядку поділу спільного сумісного майна є професійним обладнанням та використовується відповідачкою в кондитерському виробництві в процесі здійснення підприємницької діяльності та при цьому, воно не було придбано за спільні кошти подружжя, оскільки придбане за рахунок коштів, які були взяті в борг особисто відповідачкою на підставі договору позики. А тому, відповідачка, з врахуванням того, що дане майно використовується нею у професійній діяльності, просила суд залишити таке майно у неї, а позивачу присудити дійсну ринкову вартість цього майна.
18 квітня 2021 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив у якому позивач зазначив, що заперечення у відзиві жодним чином не спростовують обставини, викладені у позовній заяві. Звертав увагу, що договір позики на купівлю професійного обладнання не укладався та був вигаданий відповідачкою з метою уникнути поділу спільного сумісного майна. Майно фізичної особи-підприємця, придбане у шлюбі вважається спільним сумісним майном та підлягає поділу між подружжям. На підтвердження факту спільного проживання до моменту укладення шлюбу зазначив про те, що влітку 2013 року вони з відповідачкою разом вже збирались придбати квартиру, за яку вносили завдаток, однак, пізніше прийняли рішення її не купувати та підшукувати іншу, таким чином вони разом знайшли спірну квартиру. На підтвердження факту спільного проживання позивач, також, посилався на фотокартки, електронне листування та покази свідків. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання та поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено частково. Визнано факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю в період з 01 червня 2012 року по 22 листопада 2013 року. Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Музичко Руслана Василівна 10 лютого 2025 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Вказала, що в оскаржуваному рішенні суд прийшов до висновку, що позивач та відповідачка проживали у шлюбі без реєстрації шлюбу та з метою покращення житлових умов спільно придбали спірну квартиру, вказуючи, що до такого висновку він приходить на підставі наявних в матеріалах справи доказів, пояснень свідків, на будь які інші докази, крім пояснень свідків, суд взагалі не посилається, відповідно не вказує їх оцінку.
Своєю чергою, суд, зазначаючи оцінку показань окремих свідків та будуючи на цій підставі висновки, обмежився загальними формулюванням, які при цьому навіть не випливають зі змісту сказаного конкретним свідком.
Позивач у якого існує особиста зацікавленість у підтвердженні фактів, які йому потрібні, фактично, виклав власну версію взаємовідносин з відповідачкою в сімейному та фінансовому плані. При цьому він не повідомив та конкретно не навів з посиланням на докази (крім власних слів) щодо факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.
Залучені позивачем як свідки батьки позивача, підтримуючи викладену позивачем версію взаємовідносин з відповідачкою в сімейному та фінансовому плані щодо спільного проживання та придбання квартири, повідомляли такі обставини «зі слів» не будучи їх безпосередніми учасниками, що загалом нівелює доказове значення їх показань та що було залишено без уваги судом першої інстанції при вирішені спору.
Більш того показання свідків про проживання позивача із відповідачкою однією сім`єю, на яких суд першої інстанції ґрунтував свої висновки, не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України, оскільки достовірно не стверджують про їх спільне проживання, пов`язаність спільним побутом та наявність взаємних права та обов`язків.
Власне показання свідків самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, що неодноразово висловлювалось Верховним Судом у схожих справах.
Суд першої інстанції взагалі залишив поза увагою те, що обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
У цій справі жодного доказу, який би свідчив про ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю не здобуто, матеріали справи їх не містять, а позивач на такі докази, крім свідчень, фактично, не посилався.
Стверджуючи про проживання із відповідачкою без реєстрації шлюбу як сім`я, позивач взагалі не надав доказів про спільне придбання предметів побуту, щоденного вжитку, створення та використання спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання за власні кошти чи спільні кошти іншого майна в інтересах сім`ї.
Власне і суд першої інстанції у рішенні не навів, якими доказами підтверджено, що в указаний період між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю (що позивач мав з відповідачкою спільний бюджет, що вони вели спільне господарство.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Музичко Русланою Василівною на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання та поділ спільного сумісного майна подружжя, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
01 липня 2025 року ОСОБА_2 подав відзив, у якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
У судовому зсіданні ОСОБА_1 та її представниця - адвокатка Музичко Руслана Василівна доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.
У судовому засіданні ОСОБА_2 заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, з підстав наведених у відзиві.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб.
У період спільного проживання у подружжя народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року шлюб між сторонами розірвано за спільною заявою подружжя (справа №760/12595/20).
Щодо визначення порядку участі у вихованні та утриманні дитини між позивачем та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір від 21 травня 2020 року.
27 червня 2013 року позивач на підставі договору купівлі-продажу квартири продав належну йому 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 за ціною 554 400,00 грн.
09 вересня 2013 року між ПАТ «БТА БАНК», як управителем, та ОСОБА_5 (прізвище після реєстрації шлюбу - ОСОБА_6 ), як довірителем, було укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва №390/1 ФФБ, відповідно до п. 1.6 якого за довірителем закріплюється об`єкт інвестування - двокімнатна квартира за будівельною адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 78,3 кв.м.
Відповідно до довідки №138 від 05 листопада 2013 року про проведення остаточного розрахунку учасника фонду фінансування, ОСОБА_5 здійснила повну оплату закріпленого за нею об`єкту будівництва, якому відповідно до рішення виконавчого комітету від 30 січня 2009 року №18 присвоєно адресу: АДРЕСА_4 .
Згідно письмової розписки від 03 вересня 2013 року ОСОБА_5 передала в рахунок оплати за квартиру АДРЕСА_5 . Борщагівка грошові кошти у розмірі 633 690 грн.
17 січня 2014 року за відповідачкою зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
При вирішенні позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання, місцевий суд врахував покази свідка ОСОБА_2 , який детально надав пояснення щодо знайомства сторін, розвитку стосунків, початку спільного проживання з червня 2012 року, необхідність та бажання молодої родини мати окреме житло, його пошук. Дані покази узгоджуються як з показами свідка ОСОБА_7 (мати позивача), так і свідка ОСОБА_8 (батько відповідачки), а саме щодо наявності відносин, почуттів, спільного проживання, то в одних батьків, то в інших. Крім того, покази свідків узгоджуються і з іншими матеріалами справи щодо одночасного продажу квартири, частка якої належала позивачу. Натомість відповідачка ОСОБА_1 не спростувала докази відповідача, обмежилась лише запереченням цього факту. Відсутні пояснення того, якщо вона не проживала з позивачем, навіщо та за яких обставин, з якою метою було придбано квартиру напередодні весілля. На підставі наявних в матеріалах справи доказів, пояснень свідків, суд дійшов висновку, що позивач та відповідачка проживали у шлюбі без реєстрації шлюбу та з метою покращення житлових умов спільно придбали спірну квартиру. Відповідачка жодних доказів на підтвердження наявності особистих грошових коштів на придбання квартири до матеріалів справи не надала. Разом з цим, позивач визнає за позивачкою участь у купівлі 1/2 частки квартири, а тому вказана обставина доказуванню не підлягає. Допитані в судовому засіданні свідки, також, підтвердили, що позивач та відповідач до реєстрації шлюбу проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, вели спільний бюджет та приймали спільні рішення щодо покращення житлових умов, а отже, в такому випадку реєстрація права власності на квартиру лише за відповідачкою не припиняє права спільної сумісної власності на таке майно.
Щодо позовної вимоги про визнання спірної квартири спільним сумісним майном квартири, суд з урахуванням усталеної судової практики зазначив, що підтвердження вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
В той же час, сторони не дійшли спільної згоди щодо вартості на момент розгляду справи рухомого майна,  яке позивач просив поділити. Останній не надав доказів дійсної ринкової вартості майна та не спростував доводів відповідачки про те, що дане спірне майно було придбане за кошти, які вона брала в борг, не довів обставин і часу придбання майна, а тому в даній частині позовних вимог суд відмовив.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, повною мірою погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19 вказав, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. При цьому, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У цій справі, допитані судом першої інстанції свідки дали наступні покази.
ОСОБА_9 повідомив суду, що є батьком позивача. Зазначив, що для придбання спірної квартири родина продала квартиру, яка належала позивачу і свідку, щоб молода сім`я купила квартиру, що і зробили. В подальшому, молода сім`я купила квартиру, жили в ній, народили дитину. В подальшому ОСОБА_1 (відповідачка) вигнала ОСОБА_11 і заперечила, що половина квартири належить йому, що свідок вважає несправедливим. Повідомив, що зі слів сина (позивача) знає, що сторони з червня по зиму 2012 року спільно проживали з матір`ю ОСОБА_11 на ОСОБА_12 , АДРЕСА_2 . В подальшому переїхали до батьків ОСОБА_1 в район КПІ, за якою адресою жили не пам`ятає. Продати квартиру син попросив десь у березні-лютому 2013 року щоб одружитися і жити з ОСОБА_1 . У квартирі на ОСОБА_12 свідок не був і разом сторін у ній не бачив, лише перед весіллям був у них в квартирі. Зазначив, що після розлучення ОСОБА_1 просила умовити ОСОБА_11 продати їй свою частку квартири за 12 000,00 дол. США. У розумінні свідка сім`я це коли особи спільно живуть, харчуються, ночують, купують речі, будують спільне майбутнє. Він вважав сторін сім`єю.
ОСОБА_8 повідомив, що відповідачка є його донькою. У 2013 році вона познайомила свідка з позивачем і просила допомогти матеріально для придбання спільного житла. Оскільки ОСОБА_1 одна дитина у сім`ї, а її батьки усе життя працювати, то мали збереження, які  і дали на придбання квартири. Восени 2013 року від ОСОБА_11 поступила пропозиція взяти доньку заміж. До одруження свідок не вважав сторін сім`єю, вони жили нарізно, не було взаємних зобов`язань, що призвело до розлучення. Сприймав ОСОБА_11 як потенційного чоловіка доньки. У 2012-2013 роках ОСОБА_1 жила з батьками, мала з ними спільний побут і бюджет. Свідок від ОСОБА_11 гроші не отримував, той був студентом і не отримував стабільного заробітку. Інколи ОСОБА_1 не ночувала вдома, казала, що була у ОСОБА_11 . Вказав, що до шлюбу позивач у них не жив постійно.
Позивач ОСОБА_2 повідомив, що з позивачкою знайомий зі школи. Однак, з 2011 року почали спілкуватися більш близько. Стосунки розвивалися стрімко, вже через 2-3 місяці сторони почали жити разом у його матері по ОСОБА_12 , 25 кв. АДРЕСА_6 . Вважає, що серйозні стосунки у них почалися з червня коли стали спільно проживати. ОСОБА_1 перевезла особисті речі по сезону. Взимку 2012 року сторони переїхали жити до батьків ОСОБА_1 по АДРЕСА_7 і жили там до зими 2012-2013 року. Десь з весни 2013 року почали обговорювати купівлю спільного житла, адже у позивача є частка у вправі власності на квартиру і у батьків ОСОБА_1 є кошти і вони можуть допомоги придбати спільне житло. В подальшому, позивач разом з батьками продали квартиру на ОСОБА_12 . Частину від продажу позивач віддав матері за попередньою домовленістю з нею, а собі мав близько 45 000,00 дол. США. Гроші привіз до батьків ОСОБА_1 щоб зберігати у сейфі. Спочатку сторони знайшли квартиру у Софіївській Борщагівці, внесли завдаток, але через місце розташування будинку (поряд Жуляни, активна зона літаків) передумали. Через нетривалий час знайшли спірну квартиру і погодилися на умови її придбання, при тому, що продавець обіцяв знижку і в подальшому частину грошей від купівлі повернув. Сторони погодилися на купівлю квартири. Позивач пам`ятає, як вони з ОСОБА_1 прийшли до її батьків і рахували гроші на кухні для придбання квартири. У банк гроші привезли разом з ОСОБА_1 . Оформлювати інвестиційний договір і право власності вирішили на ОСОБА_1 . Розлучилися сторони за спільною заявою. А після того, як відповідачка отримала рішення суду сказала позивачу підшукувати собі інше житло, бо квартира її.
ОСОБА_17 повідомив, що є приятелем сторін і знає, що вони розлучаються і зараз у них іде суперечка за квартиру. Повідомив, що давав гроші ОСОБА_1 у борг, зокрема у 2017 році десь 135 тисяч. Всі гроші ОСОБА_1 повернула під час війни.
ОСОБА_7 повідомила, що є матір`ю позивача. Вказала, що син познайомив її з відповідачкою у 2011 році біля будинку, коли свідок ішла додому з роботи. У 2012 році сторони жили разом півроку з нею на АДРЕСА_8. Бувало , що ОСОБА_1 не ночувала у них, але зазвичай ночувала. У той час ОСОБА_11 навчався, ОСОБА_1 проводила з ним час разом. Вони дивилися кіно, ходили в кінотеатр, в ресторани (любили італійську кухню). Сторони вели побут разом, несли разом витрати. Оскільки квартира була 4-кімнатна, свідок просила сина допомагати їй зі сплатою комунальних платежів, і він їй допомагав. ОСОБА_1 більше жіночими справами займалася, до прикладу, прала, готувала, а все інше робили з ОСОБА_11 разом. Загалом свідок не вмішувалася у відносини сторін, але бачила ОСОБА_19 речі в квартирі по сезону. Вбачала у них молоду сім`ю відсотків на 70%, не вистачало дітей та штампу, офіційного одруження. З ідеєю продажу квартири на ОСОБА_12 син до свідка звертався двічі. Вперше свідок відмовила, бо переживала. А на другу пропозицію погодилася, бо мала намір переїхати у село і купити будинок. За повідомленням позивача та колишнього чоловіка спірна квартира коштувала десь 650 000,00 грн, половину вартості сплатив син.
Дійсно, покази свідків сторін та позивача не є достатнім доказом для встановлення факту їх проживання однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, оскільки здебільшого джерелом таких свідчень є відомості повідомленні сторонами та сформовані власним та особистим ставленням свідків до сторін як своїх дітей.
В той же час, надані стороною позивача на підтвердження спільного проживання та перебування у фактичних шлюбних відносинах світлини, на переконання суду, узгоджуються з показами свідків. Також, відповідно до паперової копії електронного доказу - переписки сторін у месенджері у серпні 2020 року відповідачка фактично визнавала належність позивачу частки квартири і пропонувала йому грошову компенсацію за його частку у розмірі 12 000,00 дол. або частинами - спершу 9 000,00 дол. і 6 000,00 дол.  протягом року. Наведене повністю відповідає показам позивача допитаного як свідка та його батька ОСОБА_9 .
У судовому засіданні під час перегляду справи апеляційним судом відповідачка пояснила, що спростувати інформацію, яка міститься у паперовій копії електронних доказів не може, зі свого боку жодної переписки, де вона не визнавала, що частина спірної квартири належить позивачу не надавала бо вона не зберіглася.  Визнає, що пропонувала позивачу сплатити компенсацію, але гроші хотіла сплатити за те, щоб позивач з`їхав з її квартири, тобто відкупитися від нього. Доказів, що на час придбання спірної квартири в неї були особисті кошти у потрібному розмірі не надавала.
Враховуючи, що 27 червня 2013 року позивач на підставі договору купівлі-продажу квартири продав належну йому 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 за ціною 554 400,00 грн, а свідки обох сторін підтверджували їх намір придбати спірну квартиру для спільного проживання, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що позивач та відповідачка проживали спільно без реєстрації шлюбу, мали спільні права та обов`язки притаманні подружжю, вели спільне господарство, про що свідчать наміри придбати разом спільне житло, пошуки такого житла, тобто прийняття спільних рішень щодо проведення грошових витрат, планували одружитися (шлюб уклали у листопаді 2013 року, через 2 місяці після купівлі спірної квартири), а отже, в такому випадку реєстрація права власності на квартиру лише за відповідачкою не припиняє права спільної сумісної власності на таке майно.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті заявлених вимог.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду в цій частині, відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядалося.
Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Музичко Русланою Василівною - залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 07 липня 2025 року.
 
Головуючий:                                                                                    Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                 О.Ф. Лапчевська
 
         Г.І. Мостова