П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
24 липня 2025 року                                                                                              м. Київ
 
            Справа №756/13597/24
Провадження: № 22-ц/824/12696/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 
на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Майбоженко А. М.,
у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним, визнання права користування житловим приміщенням,
у с т а н о в и в:
            
В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Батьки позивача перебували у шлюбі з 08.08.2015 по 13.06.2019 року. В період шлюбу, а саме 26.09.2015 року, ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Ця квартира була єдиним житлом у власності родини і під час шлюбу і на момент народження сина. В березні 2024 року, з аналізу декларацій ОСОБА_3 їй, ОСОБА_1 стало відомо про те, що 08.04.2019 року ОСОБА_3 подарував зазначену вище квартиру ОСОБА_4 . Право користування цією квартирою мав малолітній ОСОБА_2 , а іншого нерухомого майна у його батька,  відповідача ОСОБА_3 немає. Отже, вважає, що відповідачем порушено свій обов`язок як батька щодо забезпечення дитини житлом, оскільки при безоплатному відчуженні квартири не набуто іншого рівноцінного житла. У зв`язку з чим просила суд визнати недійсним договір дарування квартири, визнати за дитиною право користування нею.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процессуального та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд не врахував тих обставин, що малолітній ОСОБА_2 в силу віку не може вчиняти будь-яких дій, направлених на обрання місця проживання, а тому, така обставина вказує на поважність непроживання малолітнього ОСОБА_2 в спірному житлі, оскільки право на користування він набув з моменту народження. Тобто, за дитиною на момент укладення оспорюваного правочину та станом на сьогодні зберігається право на користування цим житлом. Наводить судову правктику Верховного Суду, згідно якої обов`язок утримувати та забезпечувати дитину житлом мають лише батьки дитини.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. 
 У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Серга С. Ф. в інтересах ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необгрунтованими, зазначив про те, що в першу чергу, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, адже в данному випадку не заявлялося вимоги щодо зняття з реєстрації права власності відповідача-2. Крім того, вказує, що судом першої інстанції було обгрунтовано встановлено, що спірна квартира є особистою приватною власністю чоловіка, ОСОБА_3 . Вважає, що позивач невірно тлумачить вимоги закону, а відтак, ОСОБА_1 помилково вважає, що в данному випадку порушені права дитини.
Крім того, просив стягнути з позивачки витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_3 у розмірі 40 000 грн та на користь ОСОБА_4 20 000 грн.
ОСОБА_1 подала додаткові пояснення у справі, в яких заперечувала проти заявленого відповідачем розміру витрат на правничу допомогу, оскільки такі витрати не підтверджені належними доказами.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу, з викладених в ній підстав.
АдвокатСерга С. Ф. в інтересах ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необгрунтованими, крім того, просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 08.08.2015 року по 13.06.2019 року (т. 1, а. с. 24).
Від шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. с. 26).
В період шлюбу, а саме 26.09.2015 року, ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
08.04.2019 року ОСОБА_2 подарував зазначену вище квартиру ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 28-30).
З 06.09.2022 року малолітній ОСОБА_5 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 27). До цього, з моменту народження, а саме з 09.01.2018 року він теж мав зареєстроване місце проживання за іншою адресою, а саме в квартирі АДРЕСА_3 .
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира ніколи не використовувалась відповідачем, ОСОБА_3 як місце проживання сина. Крім того, малолітній ОСОБА_5 мав зареєстроване місце проживання з моменту народження в квартирі АДРЕСА_3 . За час шлюбу батьків проживав з ними за адресою: АДРЕСА_2 , в якій зареєстрований з вересня 2022 року. Після розірвання шлюбу між батьками - постійно проживає з матір`ю. Зазначене, на думку суду, виключало підстави вважати, що позивач мав право користування спірною квартирою і, відчужуючи її, його батько порушив права сина на житло.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.
Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.
Відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
Системний аналіз статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Предметом даного позову є дійсність договору дарування та визнання його недійсним з підстав порушення прав малолітнього ОСОБА_5 на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка була відчужена його батьком.
Як убачається з матеріалів справи, 10.01.2008 року ОСОБА_3 набув у приватну власність зазначену квартиру на підставі договору дарування, укладеного з його матір`ю, ОСОБА_6 . Тобто, відповідно до ст. 57 СК України, ця квартира є його особистою приватною власністю.
З матеріалів справи також слідує, що з 06.09.2022 року місце проживання дитини, ОСОБА_3 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 27). До цього, з моменту народження ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), дитина також була зареєстрована за іншою адресою, а саме: кв. АДРЕСА_3 , жодного разу дитина не була зареєстрована або фактично не проживала в квартирі АДРЕСА_4 , яка є предметом спору.
Крім того, у позовній заяві про розірвання шлюбу позивачка, ОСОБА_1 , особисто просила суд визначити місце проживання дитини разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_5 (т.1, а.с. 126-128). Ця обставина додатково підтверджує, що спірна квартира не була місцем постійного чи навіть тимчасового проживання дитини.
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність доказів, що підтверджують наявність у малолітнього права власності або користування квартирою, яка стала предметом дарування. 
Крім того, відповідачем також було надано суду докази, що до моменту укладення договору дарування квартира фактично використовувалася для здачі в оренду, а отже, не визначалася як житло для членів родини (т. 1, а. с. 132-133).
Жодних доказів того, що укладення договору дарування завдало істотної шкоди правам або законним інтересам дитини, матеріалами справи не містить. Суд не виявив жодних обставин, які свідчили б про порушення прав дитини, зокрема, її права на житло, або про наявність негативних наслідків для неї внаслідок передачі квартири в дар.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання договору дарування недійсним з підстав, визначених в позові. Права та законні інтереси малолітнього ОСОБА_5 укладенням оспорюваного правочину не порушено.
Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Скаржниця посилається на вік дитини та стверджує, що у зв`язку з цим непроживання дитини в квартирі АДРЕСА_4 не може вважатися підставою для заперечення її права користування цим житлом, мовляв, це право виникло з моменту народження. Проте, зазначені доводи є безпідставними та вже отримали належну правову оцінку суду першої інстанції, з якою погоджується й колегія суддів.
Крім того, колегія суддів відмічає, що вік дитини не породжує автоматичного права користування будь-яким житлом, що перебуває у власності батьків. Адже, право користування конкретним житлом повинно бути підтверджене фактом проживання або реєстрації в ньому, що в цьому випадку відсутнє. З моменту народження і донині дитина зареєстрована за іншими адресами, і жодного відношення до спірної квартири не мала.
Дитина не проживала у спірній квартирі, яка ніколи не була визначена як її житло, це підтверджується не лише відсутністю відповідної реєстрації, а й тим, що сама позивачка в інших судових процесах визнавала інші адреси як місце проживання дитини, зокрема, в м. Лубни, Полтавської області.
Суд першої інстанції дослідив питання можливого порушення інтересів малолітнього та обґрунтовано дійшов висновку, що таких порушень немає.
Оцінка наданих доказів є повною, всебічною та відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України. Повторне посилання на аналогічні доводи не змінює їхньої правової сутності.
Щодо посилань на практику Верховного Суду, то, колегія суддів відмічає, що загальні положення про обов`язок батьків забезпечити дитину житлом не можуть автоматично трактуватися як закріплення права користування будь-якою квартирою, яка є у власності одного з батьків. Тим більш, квартирою, яка фактично не використовувалась родиною, а здавалася в оренду, що підтверджено матеріалами справи.
За наведених вище обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, яким вже надано оцінку колегією суддів, та визначено, що інтереси малолітнього ОСОБА_2 не порушено.
При цьому, у відзиві на апеляційну скаргу адвокат Серга С.Ф. в інтересах ОСОБА_3 , вказував, зокрема, на неналежний спосіб захисту, обраний позивачкою. Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, суд не зобов`язаний досліджувати питання ефективності обраного способу захисту у разі, якщо самі позовні вимоги є необґрунтованими по суті або не підтверджені належними доказами (зокрема, постанова ВС від 16.06.2020 у справі № 686/21980/16-ц).
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу адвокат Серга С. Ф. просив покласти на позивачку витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_3 у розмірі 40 000 грн та на користь ОСОБА_4 у розмірі 20 000 грн, на що колегія суддів відмічає наступне.
На підтвердждення витрат понесених на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції адвокат Серга С. Ф. надав суду: копії квитанції серії 03ААВ №3250973 від 30.06.2025 року на суму 35 000 грн та копію квитанції серії 03ААВ №3250972 від 30.06.2025 року на суму 15 000 грн; ордер серії АА №1520024 на представництво ОСОБА_4 в Оболонському суді м. Києва.
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.
За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У постанові Великої Палати Верховного суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї що лише підлягає сплаті.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Підставою для відмови у розподілі витрат на професійну правничу допомогу в заявленій сумі може бути ненадання переліку послуг (робіт), наданих (виконаних) адвокатом. (див. постанову ВП ВС від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16).
Тобто, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Так, ордер на представництво інтересів ОСОБА_3 у Київському апеляційному суді дійсно міститься в матеріалах справи (т. 1, а. с. 94).
Водночас, до відзиву на апеляційну скаргу щодо представництва інтересів ОСОБА_4 адвокатом Сергою С. Ф. було долучено лише ордер на представництво у суді першої інстанції. Інших ордерів, які б підтверджували повноваження адвоката на представництво в апеляційній інстанції, матеріали справи не містять.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для вирішення питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_4 , оскільки адвокатом не надано належних доказів про участь у справі в суді апеляційної інстанції саме в інтересах ОСОБА_4 .
Крім того, матеріали справи не містять договору про надання правничої допомоги щодо представництва інтересів ОСОБА_3 тобто, є незрозумілим, з чого виходив адвокат, визначаючи розмір витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу. 
З урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц та від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, колегія суддів не вбачає правових підстав для розподілу витрат на професійну правничу допомогу та їх покладення на позивачку.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
 
Повне судове рішення складено 25 липня 2025 року.

Головуючий                                                                                  Т. О. Невідома

Судді                                                                                               С. М. Верланов

                                                                                                         В. А. Нежура