ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1130/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/6604/24 Категорія: 304090000 	Школьна А. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       20 серпня 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,
за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 23 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за угодою позики,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування поданого позову зазначав, що на підставі укладеної між ним та ОСОБА_2 11.06.2021 угоди позики він передав відповідачці 520,00 доларів США, а остання зобов`язалася повернути кошти до 11.09.2021. При неповерненні позики до 11.09.2021 та продовженні понадстрокового користування грошовими коштами, відповідач зобов`язалась сплачувати проценти в розмірі 5% за кожну добу користування. З настанням строку повернення коштів ОСОБА_2 повідомила, що задіяла кошти в торгівельних операціях, вони приносять їй прибуток, і вона буде сплачувати 5% за понадстрокове використання позики. У зв`язку із неповерненням боргу відповідачем ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом. 
Посилаючись на тривале невиконання договору, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму позики в розмірі 520,00 дол. США та 2 366,00 дол. США процентів за користування чужими коштами за період із 12.09.2021 по 12.12.2021, а всього – 2 886,00 дол. США, а також судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору 1 211,20 грн. та 2000,00 грн. витрат за надану правничу допомогу.
Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 23 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за угодою позики від 11.06.2021 у розмірі 520,00 дол. США.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  судові витрати понесені позивачем на сплату судового збору в розмірі 218,00 грн. та 360,00 грн. витрат на правничу допомогу.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договором позики від 11.06.2021 не виконала, грошові кошти в сумі 520,00 доларів США у строк до 11.09.2021 ОСОБА_1 не повернула, то позовна вимога про стягнення на користь позивача суми позики підлягає до задоволення.
Однак, суд вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування коштами у розмірі 2 366,00 доларів США, що нараховані позивачем, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З огляду на вказане суд не прийняв до уваги доводи позивача про те, що на підставі ст. 536 ЦК України та 1048 ЦК України він має право нараховувати передбачені договором проценти за користування чужими коштами з 12.09.2021 по 12.12.2021 та відмовив у задоволенні даної позовної вимоги.
Щодо строків позовної давності, то встановлені статтею 257 ЦК України строки звернення до суду позивач ОСОБА_1 не пропустив, тому підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності у даній справі суд не вбачав.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку в частині відмови у стягненні відсотків, вказуючи, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, постановленим при неправильному застосуванні норм матеріального права, тому просив рішення в частині відмови у стягненні відсотків скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 уклала договір позики, в якому передбачено плату за користування грошовими коштами за межами визначеного строку повернення боргу. Не повернувши борг до 11.09.2021 року, відповідач, користуючись грошовими коштами до цього часу, має сплачувати проценти за користування грошовими коштами.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржено позивачем в частині відмови у стягненні відсотків, а тому перегляду підлягає саме у даній частині. 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11.06.2021 уклали договір позики у простій письмовій формі у вигляді боргової розписки (а.с. 4). 
На виконання вище зазначеного договору позики ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 520,00 доларів США, а остання зобов`язалася повернути борг до 11.09.2021.
В розписці також міститься умова про те, що у випадку не повернення в строк коштів за користування позикою, позичальник зобов`язується, відповідно до статті 536 ЦК України, сплачувати 5% від позиченої суми за кожен день прострочення.
Суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні з ОСОБА_2 на користь позикодавця ОСОБА_1 проценти за користування позикою в розмірі 2366,00 дол. США, виходив із того, що проценти за користування позикою підлягають стягненню лише в межах строку дії договору позики. При цьому, суд керувався висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
За змістом статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку, встановленого договором для повернення позики, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16.
Вказана постанова містить посилання на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену раніше у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, та зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 444/9519/12 відхилила аргументи позивача, що, на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України, він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості. При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти.
Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18).
У постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, з приводу застосування приписів статті 1048 ЦК України у разі неправомірного, незаконного користування боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вказала на таке.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання за частиною першою статті 1050 ЦК України, застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, після закінчення строку надання позики (11.09.2021 року) підстави для нарахування процентів за користування позикою відсутні.
В позовній заяві наголошено, що положення ст. 625 ЦК України не застосовуються в зв`язку з воєнним станом, тобто позивач обґрунтовував вимоги щодо стягнення відсотків саме за користування грошовими коштами, а не як міру відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Колегія суддів звертає увагу позивача, що посилання на те, що правова позиція викладена у постанові ВП ВС у справі № 444/9519/12-ц від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц стосується правовідносин за кредитним договором, а не за договором позики, а також суб`єктного складу в якому бере участь юридична особа – кредитор, а не фізична особа - позикодавець, не впливає на правильність юридичної оцінки спірних правовідносин, а також застосування до них відповідних правових норм.
Слід звернути увагу, що Верховний Суд у своїх постановах у справах № 740/5435/20 від 22 листопада 2023 року та №760/28272/17 від 05 липня 2023 року, розглядаючи спори у правовідносинах, що склалися між фізичними особами за договорами позики застосовував правові позиції викладені судом першої інстанції у розглядуваній справі. 
Крім того, слід звернути увагу, що дійсно пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Враховуючи строк за який позикодавець просив суд стягнути відсотки за користування кредитом (з 12.09.2021 до 12.12.2021), останній не позбавлений права на заявлення вимог про стягнення сум нарахованих у відповідності до ст. 625 ЦК України за вказаний період. 
З огляду на те, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів не знаходить підстав для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 35, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 23 квітня 2025 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 26 серпня 2025 року.

Судді: