ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4255/25 Справа № 202/12528/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року в цивільній справі номер 202/12528/24 за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулось Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідачі є споживачами послуг водопостачання та водовідведення, що надаються за адресою: АДРЕСА_1 . Між КП «Дніпроводоканал» та ОСОБА_1 встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг. Згідно з рішенням Дніпровської міської ради №526 від 20.04.1995 року про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал», абоненту відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 13.09.2024 року за місцем реєстрації відповідального квартиронаймача ОСОБА_1 зареєстрована інший член її сім`ї – ОСОБА_2 , яка, на думку представника позивача, є солідарним боржником, оскільки користується на рівні з відповідальним квартиронаймачем усіма правами і обов`язками, що випливають з договору найму.
Відповідачі своєчасно не здійснюють оплату за надані послуги, у зв`язку з чим станом на 31.08.2024 року утворилася заборгованість у розмірі 77190,75 грн, яка складається з: 66976,90 грн – суми основного боргу за період з січня 1999 року по серпень 2024 року; 9046,55 грн. – інфляційного збільшення суми боргу за період з липня 2018 року по січень 2022 року; 1167,30 грн. – 3% річних за період з липня 2018 року по січень 2022 року.
Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачок на свою користь заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення за період з січня 1999 року по серпень 2024 року в сумі 77190,75 грн.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року позовні вимоги Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення – задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради заборгованість за надані послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 28351,97 грн, з яких: 26732,29 грн – сума основного боргу за період з жовтня 2021 року по серпень 2024 року; 109,14 грн - 3% річних за період з жовтня 2021 року по серпень 2024 року, 1510,54 грн - сума інфляційних збитків за період з жовтня 2021 року по серпень 2024 року.
В іншій частині вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі по 458,44 грн з кожної.
Із вказаним рішенням не погодився позивач КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.02.2025 року в справі №202/12528/24 і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити із застосуванням положення Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», Закону України №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та п. 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України, а саме, за період з 01.03.2017 року по 31.08.2024 року.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції не застосував положення Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Вказаним законом визначено, що під час дії карантину на строк його дії продовжується строк позовної давності. Карантин неодноразово продовжувався Кабінетом Міністрів України та діяв до липня 2023 року. 
Після скасування карантину строк позовної давності продовжувався у зв`язку з тим, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
В мотивувальній та резолютивній частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.02.2025 року зазначено, що інфляційне збільшення суми боргу та 3% річних повинно застосовуватись за період з листопада 2021 року по серпень 2024 року, однак позовні вимоги в частині стягнення інфляції та 3% річних пред`явлено лише за період з липня 2018 року по січень 2022 рік, оскільки в лютому 2022 року було проголошено військовий стан у зв`язку з чим нарахування інфляції та 3% річних вже не здійснювалось. 
Від відповідачки  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Н.О., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу – залишити без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року по справі №202/12528/24 – залишити без змін.
Враховуючи строки загальної позовної давності, судом першої інстанції було обґрунтовано вирішено про стягнення заборгованості за період з жовтня 2021 року по серпень 2024 року в розмірі 26732,29 грн.
Позивачем було розраховано три проценти річних та інфляційні втрати виходячи з розміру заборгованості, яка нарахована з січня 1999 року.
Судом застосовано строк позовної давності до суми основного боргу за період з липня 2018 року по жовтень 2021 року, то на дану суму платежів не може нараховуватися індекс інфляції та 3% річних.
Від відповідачки ОСОБА_1 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено 
повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно зі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідачки є споживачами послуг водопостачання та водовідведення, що надаються Комунальним підприємством «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить відкритий на ім`я ОСОБА_1 особовий рахунок № НОМЕР_1 та довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку приміщенні/будинку осіб (а.с. 6).
Станом на 31.08.2024 року у відповідачок утворилася заборгованість перед КП «Дніпроводоканал» ДМР за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 77190,75 грн, яка складається з: 66976,90 грн – суми основного боргу за період з січня 1999 року по серпень 2024 року; 9046,55 грн – інфляційного збільшення суми боргу за період з липня 2018 року по січень 2022 року; 1167,30 грн – 3% річних за період з липня 2018 року по січень 2022 року (а.с. 10-12, 13-13зв). 
Відповідачкою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Н.О., у відзиві на позовну заяву звернуто увагу на пропуск строку позовної давності та заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості у певному обсязі та застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності.
Апеляційний суд не може погодитись в повному обсязі з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних права та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти.
Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі статтями 319, 321 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статей 64, 67, 68 ЖК України наймачі повинні своєчасно та в повному обсязі вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.
Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
З наведеного вбачається, що сторони перебували у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.
Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч. 1 ст. 261 ЦК).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). 
Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» було внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Закон набрав чинності 30.01.2024 року.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). В даному випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, тобто, не є штрафними санкціями.
З огляду на наведене, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 року у справі №401/710/15-ц.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі i щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 
Судом встановлено, що станом на 31.08.2024 року у відповідачок утворилася заборгованість перед КП «Дніпроводоканал» ДМР за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 77190,75 грн, яка складається з: 66976,90 грн – суми основного боргу за період з січня 1999 року по серпень 2024 року; 9046,55 грн – інфляційного збільшення суми боргу за період з липня 2018 року по січень 2022 року; 1167,30 грн – 3% річних за період з липня 2018 року по січень 2022 року.
Відповідачкою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Н.О., у відзиві на позовну заяву звернуто увагу на пропущення строку позовної давності та заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання про застосування строків позовної давності, не надав належної оцінки тим обставинам, що останнім днем для звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності був квітень 2020 року, однак Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), який в подальшому було продовжено введенням воєнного стану в Україні.
Таким чином, строк, за яким має бути стягнута заборгованість відповідачок по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, має бути обчислений з квітня 2017 року по серпень 2024 року - за основним зобов`язанням, а з липня 2018 року по січень 2022 року - в частині стягнення інфляційного збільшення суми боргу та – 3% річних.
Отже, сума заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення за період з квітня 2017 року по серпень 2024 року, що має бути стягнута з відповідачок, становить – 50641,78 грн.
Водночас, розміри сум інфляційного збільшення суми боргу та – 3% річних за період з липня 2018 року по січень 2022 року підлягають зменшенню пропорційно до розміру основної заборгованості наступним чином: 6840,17 грн – інфляційне збільшення суми боргу, 882,61 грн - 3% річних.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог з застосуванням строків позовної давності, проте помилився при обчисленні періоду заборгованості. Тому з відповідачок має бути стягнута заборгованість по оплаті послуг водопостачання та водовідведення за період з квітня 2017 року по серпень 2024 року у розмірі 50641,78 грн, а також 6840,17 грн – інфляційне збільшення суми боргу, 882,61 грн - 3% річних.
Доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу.
Виходячи з наведеного вище та обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідачок заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, інфляційного збільшення суми боргу та 3% річних за період з жовтня 2021 року по серпень 2024 року, не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.
Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні у періоді нарахування заборгованості та її розмірі, а також в частині розподілу судових витрат. 
Відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір в розмір 3028,00 грн (а.с. 2), позовні вимоги підлягають зміні у періоді та розмірі заборгованості, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору з відповідачок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача підлягає зміні у сумі стягнутого судового збору в розмірі по 1144,75 грн з кожної.
Враховуючи, що апеляційна скарга КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради підлягає частковому задоволенню, за подання апеляційної скарги ним сплачено судовий збір в розмір 4542,00 грн (а.с. 85), тому з відповідачок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача в підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі по 1717,12 грн з кожної.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради - задовольнити частково.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року - змінити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (ЕДРПОУ 03341305) заборгованість за надані послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 58364,56 грн, з котрих: 50641,78 грн – сума основного боргу за період з квітня 2017 року по серпень 2024 року; 882,61 грн - 3% річних за період з липня 2018 року по січень 2022 року, 6840,17 грн - сума інфляційних збитків за період з липня 2018 року по січень 2022 року.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (ЕДРПОУ 03341305) судовий збір за подання позовної заяви в сумі по 1144,75 грн з кожної.
В іншій частині залишити рішення без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (ЕДРПОУ 03341305) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі по 1717,12 грн з кожної.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: