Справа № 352/1123/23 
Провадження № 22-ц/4808/831/25 
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,
суддів                                        Баркова В.М., Василишин Л.В., 
з участю секретаря Петріва Д.Б.,
з участю                                особи, яка подала апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1  та представника відповідача Комунального підприємства «Інноваційна компанія» адвоката Устінського А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Інноваційна компанія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Мелещенко Л.В. 26 березня 2025 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 31 березня 2025 року, 
в с т а н о в и в :
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2023 року  ОСОБА_1 подано позов до Комунального підприємства «Інноваційна компанія» (далі – КП «Інноваційна компанія») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 жовтня 2021 року рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області його поновлено на роботі в Комунальному підприємстві «Інноваційна компанія» в місті Тисмениця на посаді начальника дільниці будинкоуправління, з якої був звільнений за скороченням штату працівників. 
При звільненні відповідач не провів з ним повного розрахунку, невиплаченими залишилися кошти за час його тимчасової непрацездатності (перебування на лікарняному) в період з 18 листопада по 02 грудня 2021 року. 
У лютому 2023 року на його рахунок (через 12 місяців після звільнення) від відповідача надійшли кошти у розмірі 3 875,00 грн. 
З пояснень головного бухгалтера КП «Інноваційна компанія» дізнався, що це невиплачені при звільненні кошти за час його тимчасової непрацездатності. 
Листок непрацездатності ним був зданий в бухгалтерію підприємства 04 грудня 2021 року. Таким чином, у відповідача був достатній період часу з дати здачі ним 04 грудня 2021 року в бухгалтерію листка непрацездатності, щоб 25 лютого 2022 року (в день звільнення) провести з ним повний розрахунок, що не було зроблено. 
Згідно довідки КП «Інноваційна компанія», його середньоденна заробітна плата становить 491,46 грн. Затримка виплати належних при звільненні 25 лютого 2022 року до дня погашення заборгованості 17 лютого 2023 року становить 248 робочих днів. 
491,46 грн (середньоденний заробіток) х 248 (кількість робочих днів) = 121 882,08 грн за рік, за 6 місяців ця сума становить 121 882,08 грн : 2 = 60 941,04 грн. 
Просив стягнути з Комунального підприємства «Інноваційна компанія» на його користь середній заробіток у розмірі 60 941,04 грн (а.с. 1-4, том 1).
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 березня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. 
Стягнуто з Комунального підприємства «Інноваційна компанія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4 034,38 грн. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з Комунального підприємства «Інноваційна компанія» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн (а.с.221-230, том 1).
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що 25 лютого 2022 року був звільнений з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (скорочення чисельності штату).
Однак, при звільненні КП «Інноваційна компанія», в порушення статті 116 КЗпП України, не провело з ним повний розрахунок, зокрема, не виплаченими залишилися кошти за період його тимчасової непрацездатності з 18 листопада по 02 грудня 2021 року. 
Зазначає, що листок непрацездатності ним був зданий в бухгалтерію підприємства 04 грудня 2021 року.
Ним декілька разів подавались звернення до відповідача з приводу виплати зазначених коштів, які були залишені поза увагою.
Із відповіді відповідача від 30 листопада 2022 року вбачається, що підприємство визнає свій борг згідно листка непрацездатності в сумі 4814,70 грн, однак не зазначено, коли цей борг буде погашений.
17 лютого 2023 року, через 12 місяців після його звільнення, відповідач провів виплату за період його тимчасової непрацездатності в розмірі 3875,83 грн, не надавши при цьому розрахунок лікарняних.
Відтак, на думку апелянта, оскільки відповідач не провів з ним при звільненні остаточний розрахунок, він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Наголошує, що Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2024 року у справі №360/380/23 констатував, що необхідно враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат, частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат. 
Також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Зазначає, що у даній справі спірний період визначений шістьма місяцями з 26 лютого 2022 року по 24 серпня 2022 року. 
В даному періоді мають місце тривалі правовідносини, які виникли як під час дії статті 117 КЗпП України у редакції Закону №3248-ІV, а з моменту набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року) положення статті 117 КЗпП України у попередній редакції Закону №3248-ІV втратили чинність.
З 19 липня 2022 року по 24 серпня 2022 року цей період регулюється статтею 117 КЗпП України (у новій редакції Закону №2352-ІХ, яка передбачає обмеження виплат працівникові шістьма місяцями). 
Проте, суд в оскаржуваному рішенні, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, всупереч наведеній судовій практиці, не зазначив визначений ним спірний період, за який підлягає стягненню з відповідача на його користь у сумі 4034,38 грн.
Також не взяв до уваги, що спірний період стягнення середнього заробітку варто умовно поділити на дві частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року Закону №2352-ІХ і після цього періоду.
Зазначає, що при розрахунку він виходив з наступного. Його звільнено із займаної посади з 25 липня 2022 року. Спірний період (час затримки розрахунку) починається з наступного дня після звільнення (з 26 лютого 2022 року) до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України (без обмеження строком виплати у 6 місяців). 
Загальна кількість робочих днів за цей період становить 101 робочий день х 491,46 грн (середній заробіток) = 49 637,46 грн. Йому при звільненні виплачено 20 605,36 грн.
Отже, невиплаченим залишився борг згідно листка непрацездатності. Остаточно був виплачений 27 грудня 2023 року в розмірі 4034,38 грн (через 22 місяці після звільнення). 
Зазначена сума 4034,38 грн становить 16,4%, що від розрахованого середнього заробітку в розмірі 49 637,46 грн становить 8 140,00 грн (16,4% х 49637,46).
Отже, 8 140,00 грн – це розмір зменшеної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2022 року по 19 липня 2022 року від нарахованої суми середнього заробітку в розмірі 49 637,46 грн.
Щодо періоду з 19 липня 2022 року (дня набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України) по 24 серпня 2022 року включно становить 27 робочих днів.
Отже, середній розмір заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача при затримці розрахунку за вказаний період становить: 491,46 грн (розмір середньої зарплати) помножити на 27 робочих днів, дорівнює 13 269,42 грн.
За наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі (а.с.236-241, том 1). 
Позиція інших учасників справи
Представником Комунального підприємства «Інноваційна компанія» подано відзив на апеляційну скаргу. Зазначено, що якщо застосувати до обставин цієї справи наведені в апеляційній скарзі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, то ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом 25 травня 2023 року, тобто зі спливом більше ніж 1 рік 3 місяці після звільнення з роботи, яке мало місце 25 лютого 2022 року. Більше того, передавши оригінал листка непрацездатності бухгалтеру ОСОБА_2 , у грудні 2021 року і не отримавши цієї виплати на момент свого звільнення, при цьому знаючи, що ОСОБА_2 звільнилась 07 березня 2022 року, позивач тривалий час це питання не піднімав. Крім того, ні на момент звільнення, ні безпосередньо після звільнення позивач не звертався до підприємства щодо такої виплати. Зі свого боку підприємство, отримавши 14 лютого 2023 року від ОСОБА_1 заяву, датовану 10.02.2023 року, в ході перевірки якої підтвердився факт невиплати лікарняних, на третій день після отримання заяви здійснило відповідну виплату.
Позивачем долучено листа КП «Інноваційна компанія» від 30.11.2022 року за №98, в якому згадується сума невиплачених лікарняних. Як пояснював представник підприємства в суді першої інстанції, по звітності та табелю обліку робочого часу був зрозумілий період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , проте підставою оплати мав бути саме оригінал листка непрацездатності, який вдалося віднайти тільки 10 лютого 2023 року. При цьому, в будь-якому випадку ОСОБА_1 звернувся із цим до підприємства після спливу шестимісячного строку, за який може бути стягнута компенсація (такий шестимісячний строк сплив 25.05.2023 року). 
Заявлена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні у розмірі 60 941,04 грн є більш ніж у 15 разів більшою, ніж сума виплачених лікарняних (4034,38 грн).
Якщо взяти для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які можна було б передбачити, дані Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2022 рік та січень-лютий 2023 року, можна зробити розрахунок. Так, за даними НБУ , середньозважена ставка за кредитом за період 2022 рік та січень-лютий 2023 року становить 33,86%. Тобто, якщо навіть припустити наявність у позивача правових підстав для пред`явлення даного позову, то суму, на яку може претендувати працівник з урахуванням зазначеного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, не може перевищувати 1366,04 грн (4034,38 грн х 33,86%). 
Отже, заявлена ОСОБА_1 сума є неспівмірною з розміром допомоги по тимчасовій непрацездатності, яка була невчасно виплачена, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.
Тим не менше, суд стягнув компенсацію у більшому розмірі – 4034,38 грн. КП «Інноваційна компанія» рішення не оскаржувало, а відтак погодилося із цією сумою. 
Стягнуті за рішенням суду кошти були виплачені ОСОБА_1 04 квітня 2025 року, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями. 
Просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін (а.с.2-7, том 2). 
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Скаржник ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити. 
Представник відповідача Комунального підприємства «Інноваційна компанія» адвокат Устінський А.В. в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі  питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги  і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для  вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини  сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає  застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в  позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Вислухавши пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу, представника відповідача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є такою, що підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2022 року змінено в частині розподілу судових витрат, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Інноваційна компанія» судових витрат за надання професійної правничої допомоги до 5000,00 грн. В решті рішення суду залишено без змін (а.с. 62-73, том 1).
Наказом № 4-К Комунального підприємства «Інноваційна компанія» від 25 лютого 2022 року, ОСОБА_1 звільнено з роботи з 25 лютого 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 33, том 1).
Як вбачається з бухгалтерської довідки, що видана ОСОБА_1 , Комунальним підприємством «Інноваційна компанія», 25 лютого 2022 року йому виплачені кошти в сумі 20 605,36 грн, згідно платіжної відомості від 25 лютого 2022 року - в сумі 12605,36 грн, згідно касового ордеру № 84 від 25 лютого 2022 року - в сумі 8000,00 грн (а.с.156, том 1).
10 лютого 2023 року позивач звертався із заявою до Комунального підприємства «Інноваційна компанія» про виплату лікарняних (а.с. 34, том 1).
16 лютого 2023 року головним бухгалтером Комунального підприємства «Інноваційна компанія» Катериною Андрієвською написана службова розписка директору Комунального підприємства «Інноваційна компанія» з приводу невиплати ОСОБА_1 лікарняних згідно листка непрацездатності від 18 листопада 2021 року (а.с. 35, том 1). 
Згідно виписки по картці/рахунку ПАТ КБ «Приват Банк», 17 лютого 2023 року ОСОБА_1 отримав 3875,83 грн (а.с. 6, том 1).
Відповідно до довідки Комунального підприємства «Інноваційна компанія», середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 491,46 грн, середньомісячна зарплата - 10 074,93 грн (а.с.7, том 1).
Згідно наказу № 38-к від 12 липня 2021 року Комунального підприємства «Інноваційна компанія» ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера Комунального підприємства «Інноваційна компанія» з 13 липня 2021 року (а.с.38, том 1).
Наказом від 07 березня 2022 року ОСОБА_2 , головного бухгалтера Комунального підприємства «Інноваційна компанія», звільнено з роботи з 07 березня 2022 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (а.с.39, том 1).
На підставі наказу № 9-к від 03 травня 2022 року Комунального підприємства «Інноваційна компанія», ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера Комунального підприємства «Інноваційна компанія» з 03 травня 2022 року (а.с.40, том 1).
Комунальним підприємством «Інноваційна компанія» дана відповідь № 98 від 30 листопада 2022 року ОСОБА_1 на його звернення від 28 жовтня 2022 року. З відповіді встановлено, що сума боргу становить 3491,67 грн на руки, це не виплачені лікарняні за листопад-грудень 2021 року, перерахована сума лікарняних складає 4814,70 грн (а.с. 103, том 1).
Тисменицьким відділенням управління виконавчої дирекції Фонду в Івано-Франківській області Фонду соціального страхування України 11.04.2023 року видана довідка ОСОБА_1 про те, що протягом IV кварталу 2021 року - І кварталу 2023 року Комунальне підприємство «Інноваційна компанія» із заявою розрахунком про виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності за період з 18 листопада по 02 грудня 2021 року не зверталася (а.с. 104, том 1).
Комунальним підприємством «Інноваційна компанія» надано розрахунок лікарняних ОСОБА_1 за період з 18 листопада 2021 року по 02 грудня 2021 року (а.с. 122, 129-130, 144, том 1).
Згідно платіжної інструкції № 864 від 17 лютого 2023 року, позивачу перераховані лікарняні в сумі 3875,83 грн, а згідно платіжної інструкції № 996 від 27 грудня 2023 року - 158,55 грн (а.с. 131-132, том 1).
Відповідно до податкової звітності, поданої Комунальним підприємством «Інноваційна компанія», за 2020 рік, розмір виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати у листопаді 2020 року становив 10243,80 грн (а.с. 133-135, том 1).
Застосовані норми права 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша, друга статті 5 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022,що набрала чинності 19 липня 2022 року) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу,  при відсутності  спору про  їх розмір підприємство, установа, організація повинні  виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.  З аналізу вищенаведеного слідує, що роботодавець у день звільнення або, якщо працівник у цей день не працював, - не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, зобов`язаний виплатити працівнику всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації. При цьому вжита законодавцем конструкція «всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації» дозволяє зробити висновок, що до таких сум відноситься не тільки заробітна плата, а й інші виплати, що не належать до фонду оплати праці.
Згідно підпунктів 3.2, 3.3 пункту 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, яка затверджена наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №4, допомоги та інші виплати, що здійснюються  за рахунок  коштів фондів  державного соціального страхування:  допомога по тимчасовій непрацездатності; допомога по вагітності та пологах; допомога при народженні дитини; допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; допомога на поховання; оплата путівок на санаторно-курортне лікування та оздоровлення; допомога по частковому безробіттю. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації. 
Отже, оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності здійснюється за рахунок коштів роботодавця, а оплата решти днів за рахунок Фонду соціального страхування України. Тому лише на оплату перших п`яти днів тимчасової непрацездатності поширюються вимоги статті 116 Кодексу законів про працю України щодо строків їх виплати роботодавцем.
Виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з шостого дня такої непрацездатності здійснюється відповідно до Порядку фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, який затверджений постановою Правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року №12.
Алгоритм здійснення такої виплати Фондом соціального страхування України виглядає наступним чином:
1) комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства на підставі документів про тимчасову втрату працездатності приймає рішення про призначення матеріального забезпечення застрахованій особі. Зробити це слід не пізніше десяти днів з дня їх надходження. При цьому, листок непрацездатності вважається виданим через сім днів після дати закриття, а отже десятиденний термін починається через сім днів після дати закінчення періоду дії листка непрацездатності;
2) на підставі рішення підприємство нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок, яка повинна бути передана до робочих органів виконавчої дирекції Фонду не пізніше 5 робочих днів з дати прийняття комісією такого рішення;
3) робочі органи виконавчої дирекції Фонду здійснюють фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам протягом десяти робочих днів після надходження заяви-розрахунку;
4) після надходження коштів, зазначених у заяві-розрахунку, підприємство зобов`язано здійснити виплату матеріального забезпечення у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати.
Отже, роботодавець може нести відповідальність, передбачену статтею 117 Кодексу законів про працю України за невчасну виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з шостого дня такої непрацездатності, лише у випадку пропуску ним встановленого строку на прийняття рішення про призначення матеріального забезпечення застрахованій особі, оформлення заяви-розрахунку та передання її до робочих органів виконавчої дирекції ФСС України, або здійснення виплати не у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати.
Якщо роботодавцем повністю дотриманий алгоритм дій та строки, передбачені зазначеним Порядком №21, він не може нести відповідальність, передбачену статтею 117 Кодексу законів про працю України, оскільки діяв у порядку, визначеному чинним законодавством із соціального страхування.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Встановлено, що 25.02.2022 року ОСОБА_1 звільнений з роботи в КП «Інноваційна компанія» у зв`язку з скороченням штату працівників. 
Апелянт вважає, що має право на нарахування на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з несвоєчасною виплатою при звільненні усіх належних йому сум, а саме виплат у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, що спонукало подання позову.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини поширюються норми КЗпП України у частині встановлення відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з роботи, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Водночас, до суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати принципи пропорційності та співмірності, у зв`язку із чим позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4034,38 грн, що відповідає сумі невчасно виплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності.
Щодо зазначених висновків суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
19.07.2022 набрав чинності  Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. 
Так, статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача), було передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку. Водночас Законом №2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Верховний Суд уже вирішував питання застосування 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин, у тому числі й в аспекті застосування після 19.07.2022 правової позиції, що була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Колегія наголошує на тому, що спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду затримки, до статті 117 КЗпП України, яка регулює загальні умови нарахування середнього заробітку, було внесено зміни.
Так, після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022 положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України (у редакції Закону № 3248-IV), та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX), то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
Верховний Суд також звернув увагу на те, що аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України (в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV) не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і з метою уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах. Необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню. 
Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативно-правовому рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності та недобросовісності.
Отже в даній справі, спірний період стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на 2 частини: з 26.02.2022 (тобто з наступного дня після звільнення ОСОБА_1 з роботи) по 18.07.2022 року (тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; з 19.07.2022 року (тобто з моменту набранням чинності вищезазначеного закону) до 19.01.2023 року включно (у межах 6 місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП України).
Особливості обчислення середнього заробітку до 19.07.2022, зокрема випадки та критерії його зменшення були сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Пізніше Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 розвинув вказані висновки з урахуванням специфіки відносин, що виникають під час проходження публічної служби.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно ураховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Спираючись на вказані критерії, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Так, у пунктах 58-60 Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тлумачення тексту цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку за період до 19.07.2022 року виплачується в розмірі прямо пропорційному розміру невиплачених звільненому працівникові сум.
Відтак, колегія вважає, що з метою дотримання пропорційності у розрахунку невиплачених сум за час тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , при здійсненні такого розрахунку слід використовувати суму нарахованих до виплати тимчасових листків непрацездатності, яка, як вбачається з матеріалів справи, становить 5011, 65 грн. з урахуванням оподаткування. 
Тому, колегія вважає співмірною сумою до виплати ОСОБА_1 за період з 26.02.2022 року, тобто з наступного дня після звільнення працівника до 18.07.2022 року 17540, 78 грн. = 5011,65 грн. ? 3,5 місяців.
Що стосується розрахунків за період після 19.07.2022р, колегія суддів зауважує таке.
Пунктами 5,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При цьому розрахунку до уваги береться середньоденний заробіток працівника, який становить 491,46 грн., складається із сум заробітних плат працівника за 2 місяці перед звільненням, у випадку скаржника це 17200 грн. та кількості відпрацьованих днів у місяці, які беруть участь у розрахунку середнього заробітку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, що становить згідно довідки про середньомісячний заробіток 35 днів та 133 дні в межах шестимісячного строку з моменту набрання чинності Закону № 2352-IX. 
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за шестимісячний період після 19.07.2022 (з 19.07.2022 по 19.01.2023 в межах шести місяців ) становить 65 364, 18 грн. (491,46 грн. х 133 робочих дні). 
Отже, колегія вважає, що загальний розмір ймовірного середнього заробітку, який належить до виплати скаржнику з урахуванням норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року становить грн (17540, 78 + 65364,18 грн = 82904, 96 грн). 
Враховуючи наведене, колегія вважає помилковими доводи суду першої інстанції про те, що ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача повинен становити 4034,38 грн, що відповідає сумі невчасно виплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності. Судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено норми матеріального права.
Водночас такий розмір стягнення середнього заробітку суттєво переважає зазначений у позовних вимогах та вимогах апеляційної скарги розмір заявлений ОСОБА_1 , а саме 60941, 04 грн. 
Ч. 1 ст. 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Оскільки суд не наділений повноваженнями виходити за межі вимог позовної заяви або апеляційної скарги, скаржнику належить до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2022 року, тобто наступного дня після звільнення  по 26 грудня 2023 року, день який передує дню повної  виплати позивачу відповідачем сум тимчасових листків непрацездатності, в розмірі  60 941,04 грн  з врахуванням загальнообов`язкових платежів (податків і зборів).
З урахуванням наведеного, керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 березня 2025 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Інноваційна компанія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненнізадовольнити.
Стягнути з Комунального підприємства «Інноваційна компанія» (код ЄДРПОУ 42518559,     місцезнаходження:   Івано-Франківська область,    Івано-Франківський район,      м. Тисмениця, вул. Галицька, буд. 41) на користьОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_1 , місце проживання:  АДРЕСА_1 )середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2022 року по 26 грудня 2023 року в розмірі  60 941,04 грн (шістдесят тисяч дев`ятсот сорок одну гривню чотири копійки)  з врахуванням загальнообов`язкових платежів (податків і зборів).
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                         І.О. Максюта
Судді:                                                                  В.М. Барков 
Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 11 липня 2025 року.