ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2025 року          м.Дніпро         Справа №  908/2687/24
          Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Чус О.В. – доповідач,
суддів:    Дармін М.О., Кощеєв І.М.
секретар судового засідання:    Солодова І.М.
представники сторін:
від позивача:    не з`явився
від відповідача:    Чайкіна К.О. (поза межами суду, з використанням власних технічних засобів) - адвокат
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІСМАКС" на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2025  (повний текст рішення складено 13.01.2025, суддя Боєва О.С.) у справі № 908/2687/24
за позовом:    Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІСМАКС", 
м. Київ, 
до    відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС", 
м. Запоріжжя, 
про стягнення суми 369 720,52 грн.,
ВСТАНОВИВ:
          До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІСМАКС" про стягнення з відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС" суми боргу у розмірі 369 720,52 грн.
          Підставою для звернення з позовом зазначено невиконання ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» зобов`язань по оплаті виконаних позивачем робіт за договором підряду № 4142 від 20.12.2021 та підписаними сторонами актами виконаних робіт на суму 369720,52 грн, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у зазначеному розмірі.
          Рішенням Господарського суду Запорізької області від 13.01.2025, у даній справі, у задоволенні позову відмовлено.
          Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕРВІСМАКС", в якій просить: скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2025 у справі №908/2687/24 повністю і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІСМАКС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС" про стягнення суми боргу в розмірі 369 720,52 грн. в повному обсязі. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІСМАКС" суми сплаченого судового збору.
          ТОВ «СЕРВІСМАКС» (код юридичної особи 42902792) порушує питання про перегляд цього рішення оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим тому, що воно прийнято з порушенням норм матеріального права, на підставі не повністю досліджених доказів, за умов неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи.
          В апеляційній скарзі зазначено, що розглянувши матеріали справи, суд першої інстанції установив: «Відповідно до Заявки №1702/273 від 29.09.2021 та Технічного завдання № 1702/274 від 29.09.2021 заявлено про закупівлю робіт для ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС», найменування робіт: «Поточний ремонт. Установка дверних і віконних блоків Зд. Майстерня АБК-3 ЕРЦ. інв. №           300200200 ЕРЦ ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» м. Маріуполь». Орієнтовний строк виконання робіт з 01.10.2021 по 15.11.2021. Матеріали: 100% підрядника. У заявці зазначені основні вимоги до виконавця робіт, інші параметри. Обсяг робіт: згідно ВД 304/02/994 (додаток до Заявки). У технічному завданні в т.ч. вказані умови оплати: відстрочення платежу 45 календарних днів з моменту підписання Акту виконаних робіт. Заявка та технічне завдання підписані в. о. начальника цеху ТОВ «МЕТІНВЕСТ- ПРОМСЕРВІС» Вермияш А.В.
          Також позивачем надана копія Пропозиції робити оферти від 04.10.2021 вих. 14-П129 (з додатком), в якій повідомлялось, що ТОВ «МЕТІНВЕСТ- ПРОМСЕРВІС» планує закупівлю послуг - Заміна віконних та дверних блоків ЕРЦ м. Маріуполь; просило надати пропозиції відповідно до наведених у ній вимог. Зокрема зазначено: місто надання послуг - м. Маріуполь; редакція договору - Типова форма Покупця; період надання послуг: жовтень 2021 - листопад 2021; форма проведення прийому оферт: запит цінових пропозицій з можливістю проведення редукціону. Термін початку прийому оферт: 04.10.2021, термін закінчення: 07.10.2021; термін дії оферти: 15.11.2021. У додатку до ПРО 14-П129 від 04.10.2021 міститься посилання на проектно-кошторисну документацію: ВД 304/02/994. Крім того, у вказаній Пропозиції вказано, що підприємство, що направило оферту для участі в тендері і визнане переможцем, зобов`язується укласти договір на постачання з Покупцем на умовах, зазначених у вказаній тендерній пропозиції, відповідно до типової форми договору Покупця.
          У вищевказаній Пропозиції від 04.10.2021 вих. 14-П129 міститься відмітка про її підписання 04.10.2021 цифровим підписом начальника комерційного відділу ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» Пахомовою М.О.
          Листом від 07.10.2021 вих. № 07/10 ТОВ «СЕРВІСМАКС» (позивач у справі) надало згоду на співпрацю і виконання робіт: по заміні віконних і дверних блоків ЕРЦ м. Маріуполь по ПДО № 14-ПІ29 від 04.10.2021. В листі надано згоду на підписання типового договору ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС»; проектно-кошторисна документація: ВД 304-02-994; вказано ціну виконання робіт: 308100,43 грн без ПДВ.
          Позивач також надав (додав по позову) копію електронного листа від 30.11.2021, одержаного ним на електронну пошту від ТОВ «МЕТІНВЕСТ- ПРОМСЕРВІС», за змістом якого останнє просило підтвердити намір укласти договір підряду (заміна вікон в АБК-3 ЕРЦ) та направити сканкопії документації ТОВ «СЕРВІСМАКС» згідно з наведеним у листі переліком. Викладено прохання вказати ціни та вартість у таблиці (додаток № 1.1).
          Як зазначив позивач у позовній заяві, вказаним відповідач підтвердив, що ТОВ «СЕРВІСМАКС» визнано переможцем процедури закупівлі, а ТОВ «СЕРВІСМАКС» прийняв пропозицію (акцептував оферту) ТОВ «МЕТІНВЕСТ- ПРОМСЕРВІС» укласти договір підряду на виконання певного виду робіт.
          Зі змісту позовної заяви також слідує, що в подальшому, а саме - 20 грудня 2021 ТОВ «СЕРВІСМАКС» та ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» було укладено Договір підряду № 4142, відповідно до умов якого за замовленням відповідача ТОВ «СЕРВІСМАКС» зобов`язалось на свій ризик, виконувати технічне обслуговування і ремонти Об`єктів основних засобів Замовника (відповідача) в тому числі надати послуги з реалізації інвестиційних проектів, проектів капітального будівництва, а також реконструкції, модернізації та установки (монтажу) нового обладнання, зокрема, виконати роботи з «Монтажу та поставки блоків віконних металопластикових у будівлі майстерні АБК-3 ЕРЦ».
          За твердженням позивача, з Відомості дефектної №304/02/994, копія якої в т.ч. додана до позову (арк.с.52) слідує, що вказані роботи були виконанні позивачем належним чином, відповідно до умов укладеного договору; відповідач прийняв виконану роботу без заперечень та зауважень, підписав акти виконаних робіт та отримав рахунок на оплату № 18 від 29.12.2021 на суму 369720,52 грн в т.ч. ПДВ 61620,09 грн. Крім того, позивач зазначив, що ним було зареєстровано податкову накладу 29122021 (квитанція від 12.01.2022), що також, на його думку, вказує на виконання зобов`язань за договором підряду № 4142 від 20.12.2021.
          В матеріалах справи містяться надані позивачем копії листів адресованих відповідачу №22/12/09 від 12.09.2022, № 1 від 21.04.2023, № 5 від 07.06.2023 (арк.с. 56, 58-59,           60-63), відповідно до змісту яких позивач просив погасити заборгованість в розмірі 369720,52 грн за виконані роботи за договором підряду № 4142 від 20.12.2021. Копія рахунку № 14 від 29.12.2021 на суму 369720,52 грн (арк. с. 62) значиться як додаток до листа № 5 від 07.06.2023.»
          Скаржник зазначає, що ТОВ «СЕРВІСМАКС» (код юридичної особи 42902792) не мав у своєму розпорядженні оригіналу Договору підряду № 4142 від 20.12.2021 р. та підписаних сторонами вказаного правочину актів виконаних робіт, які були втрачені у тимчасово окупованому місті Маріуполь. Натомість сукупність наведених вище документів, а також зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 29.12.2021 № 19 (арк.с. 53-54), на переконання ТОВ «СЕРВІСМАКС» (код юридичної особи 42902792), підтверджують здійснення господарської операції.
          Апелянт зауважує, що, натомість, через не повноту досліджених доказів, за умов неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 369720.52 грн. боргу є необґрунтованими та недоведеними.
          Скаржник наголошує, що суд першої інстанції не врахував і те, що позивачем були вчинені усі можливі заходи досудового врегулювання наявного спору, що теж вказує на наявність боргу, який є наслідком невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним договором. До-речі, заперечуючи проти позову, відповідач вказував лише на відсутність у позивача оригінала договору і не заперечував ані проти факту його укладення, ані проти того, що позивач виконав визначені договором роботи в повному обсязі, що також не отримало належної оцінки з боку суду першої інстанції.
          На переконання позивача, не з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи і недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, стали наслідком неправильного застосування норм матеріального права. Не були застосовані норми, на яки посилався позивач, мотивуючи свої вимоги, а саме статті 525, 526, 530, 533, 638, 639, 610, 611, 623, 629 640, 641, 642, 644, 645 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. № 435-IV і статі 216, 217, 218, 240 Господарського кодексу України від 16.01.2003 р. № 436-IV.
          Скаржник вказує, що статтею 236 Господарського процесуального кодексу України від 06.11.1991 р. № 1798-ХІІ визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки аргументам учасників справи.
          З підстав визначених наведеною нормою, апелянт вважає рішення господарського суду Запорізької області від 13.01.2025 р. у справі № 908/2687/24 незаконним і необґрунтованим.
          Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя   Чус О.В., судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.
          З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою ЦАГС від 24.01.2025 здійснено запит матеріалів справи №908/2687/24 із Господарського суду Запорізької області та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
           03.02.2025 матеріали справи надійшли до ЦАГС.
          Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.02.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІСМАКС" на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2025 у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 25.06.2025 о 12:00 год.
          Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС" подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить: апеляційну скаргу ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СЕРВІСМАКС» на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2025 року у справі №908/2687/24, за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СЕРВІСМАКС» до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС про стягнення суми боргу у розмірі 369 720,52 грн. залишити без задоволення, рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2025 року у справі №908/2687/24 залишити без змін.
          Проаналізувавши аргументи позивача, наведені ним в апеляційній скарзі відповідач вважає їх безпідставними та необґрунтованим, оскільки жодний із аргументів не спростовує того факту, що позивачем не було надано жодних документів, які б підтверджували наявність та розмір заборгованості. Надана позивачем «роздруківка» договору не містить підписів сторін, а акт виконаних робіт (або його копія) позивачем взагалі не надавався. За таких обставин висновки про наявність будь-якої заборгованості є передчасними та недоведеними.
          Відповідач зазначає, що докази, надані позивачем в якості обґрунтування позовних вимог, що підтверджують наявність переддоговірних відносин між сторонами, спрямованих на підтвердження наявності у сторін наміру укласти договір (листування та заяви в рамках процедури закупівлі), і на яких він робить акцент в апеляційній скарзі, не можуть бути належними доказами на підтвердження укладення між сторонами договору, та як наслідок виникнення в рамках такого договору у сторін прав та обов`язків. Так само як і не можуть такі докази підтверджувати наявність чи розмір заборгованості. Намір на вчинення правочину ще не означає, що такий правочин буде фактично вчинено.
          Відповідач відмічає, що до матеріалів справи було долучено, як сам визначає позивач, «роздруківку тексту Договору» підряду № 4142 від 20.12.2021. При цьому ані сама «роздруківка» Договору, ані додатки до неї, зокрема Специфікація № 1, калькуляція не містять підписів не підписані ні позивачем, ні відповідачем, а також не мають ознак електронного документа та відповідно не підписані електронними цифровими підписами сторін. З огляду на наведене позивачем не було доведено існування договірних відносин на умовах визначених роздруківкою Договору підряду № 4142 від 20.12.2021 в редакції, наданій позивачем.
          Відповідач вказує, що цю обставину було встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи та зафіксовано в оскаржуваному рішенні:
          «Надана позивачем в матеріали справи роздруківка тексту договору підряду № 4142 від 20.12.2021 (з додатками до нього), не містить підписів сторін, що свідчить про недодержання письмової форми договору. У зв 'язку з цим не підтверджується, що сторонами досягнуто згоди щодо усх істотних умов договору підряду і, відповідно, такий договір не є укладеним (вчиненим у письмовій формі).»
          У відзиві на скаргу зазначено, що також судом першої інстанції було встановлено, що «Жодних доказів того, що сторонами (позивачем та відповідачем) вчинялися будь-які дії, спрямовані на виконання відповідачем робіт на об`єкті позивача в м. Маріуполь матеріали справи також не містять.
          В той же час, на підтвердження виконання робіт позивач посилається на Відомість дефектну № 304/02/994 та акти виконаних робіт, згідно з якими відповідач, за твердженням позивача, прийняв виконані ним роботи без зауважень.
          Разом із тим, акти виконаних робіт (акти приймання-передачі виконаних робіт) (їх завірені копії) в матеріалах справи відсутні. Відомість дефектів № 304/02/994 «ЕРЦ ЗД.Майстерня (АБК-3) Установка дверних та віконних блоків», в якій вказані обсяги робіт та матеріалів (копія міститься в матеріалах справи (арк.с. 52)) була додатком до розміщеної ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» Заявки №1702/273 від 29.09.2021 на закупівлю робіт, як то слідує зі змісту заявки. Отже вказана Відомість дефектів жодним чином не підтверджує ані факту виконання робіт ТОВ «СЕРВІСМАКС» на суму 369720,52 грн, ані факту прийняття їх відповідачем».
          На переконання відповідача, такі висновки суду першої інстанції, наведені в оскаржуваному рішення, повністю відповідають фактичним обставинам справи, наявним в матеріалах справи доказам та релевантній судовій практиці, яку наводив у відзиві відповідач, зокрема постанові Верховного Суду від 03.12.2019 у справі №909/574/18, предметом розгляду у якій були вимоги про стягнення заборгованості з оплати виконаних робіт за договором підряду. Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який за результатами дослідження та оцінки зібраних у справі доказів та обставин у сукупності, встановив, що у справі відсутні передбачені умовами договору та нормами чинного законодавства первинні документи - акти приймання-передачі виконаних підрядних робіт, які б підтверджували факт виконання спірних робіт та, відповідно які б давали підстави для висновку про наявність заборгованості відповідача за договором підряду та зазначив.
          Відповідач наголошує, що твердження позивача, що «через не повноту досліджених доказів, за умов неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 369 720,52 грн. боргу є необґрунтованими та недоведеними» є не більше ніж суб`єктивна оцінка рішення суду стороною, не на користь якої таке рішення ухвалено, оскільки позивач в апеляційній скарзі не конкретизує на підставі чого дійшов до висновку, щодо неповноти дослідження доказів та які саме обставини були невірно встановлені.
          На противагу цьому, відповідач вважає, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції судом було досить детально виписано оцінку кожному з наданих позивачем в обґрунтування позову доказів. Саме на підставі наданих позивачем документів судом першої інстанції було ухвалено рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на їх недоведеність.
          Щодо посилань позивача на те, що «суд першої інстанції не врахував і те, що позивачем були вчинені усі можливі заходи досудового врегулювання наявного спору, що теж вказує на наявність боргу, який є наслідком невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним договором. До речі, заперечуючи проти позову відповідач вказував лише на відсутність у позивача оригіналу договору і не заперечував ані проти факту його укладання, ані проти того, що позивач визначені договором роботи в повному обсязі, що також не отримало належної оцінки х боку суду першої інстанції» відповідач зазначає наступне.
          По-перше, направлення претензії жодним чином не підтверджує ані наявність (існування) заборгованості, ані її обґрунтованість, ані її розмір. Претензія не може бути достатнім/безумовним доказом існування заборгованості.
          По-друге, позивач хибно трактує правову позицію відповідача як таку, що ґрунтується на відсутності оригіналів документів. Правова позиція відповідача базується на тому, що надані позивачем документи не є навіть копіями, вони є лише роздруківками, не містять підписів сторін а отже не можуть свідчити що сторони домовилися саме на тих умовах, які вказані в наданих позивачем роздруківках.
          Відповідач звертає увагу, що неможливо встановити що саме в тому обсязі і на тих умовах були домовленості, що саме в необхідному обсязі були виконані роботи. Додані до позовної заяви матеріали просто не містять такої інформації. За таких обставин твердження позивача про укладеність договору в тій редакції, роздруківка якої надана до позову, так само як і твердження про виконання позивачем робіт за договором в повному обсязі є не більше ніж припущення позивача. Але доказування, які і рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.
          Підсумовуючи наведене відповідач вважає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2025 року у справі №908/2687/24 було ухвалено при повному та всебічному з`ясуванню обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а також з врахування усталеної актуальної судової практики. Відповідач наголошує, що наведені в апеляційній скарзі висновки та заперечення представника позивача є безпідставними та необґрунтованими.
25.06.2025 позивач  наданим процесуальним правом не скористався та не забезпечив явку в судове засідання повноважних представників.
Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача.
          У судовому засіданні 25.06.2025 проголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини     постанови) по справі.
          Встановлені судом першої інстанції та перевірені апеляційним господарським судом обставини справи.
          Відповідно до Заявки №1702/273 від 29.09.2021 та Технічного завдання № 1702/274 від 29.09.2021 заявлено про закупівлю робіт для ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС», найменування робіт: «Поточний ремонт. Установка дверних і віконних блоків Зд. Майстерня АБК-3 ЕРЦ. інв. № 300200200 ЕРЦ ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» м. Маріуполь». Орієнтовний строк виконання робіт з 01.10.2021 по 15.11.2021. Матеріали: 100% підрядника. У заявці зазначені основні вимоги до виконавця робіт, інші параметри. Обсяг робіт: згідно ВД 304/02/994 (додаток до Заявки). У технічному завданні в т.ч. вказані умови оплати: відстрочення платежу 45 календарних днів з моменту підписання Акту виконаних робіт. Заявка та технічне завдання підписані в.о. начальника цеху ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» Вермияш А.В.
          Також позивачем надана копія Пропозиції робити оферти  від 04.10.2021 вих. 14-П129 (з додатком), в якій повідомлялось, що ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» планує закупівлю послуг – Заміна віконних та дверних блоків ЕРЦ м. Маріуполь; просило надати пропозиції відповідно до наведених у ній вимог. Зокрема зазначено: місто надання послуг – м.Маріуполь; редакція договору – Типова форма Покупця; період надання послуг: жовтень 2021 – листопад 2021; форма проведення прийому оферт: запит цінових пропозицій з можливістю проведення редукціону. Термін початку прийому оферт: 04.10.2021, термін закінчення: 07.10.2021; термін дії оферти: 15.11.2021. У додатку до ПРО 14-П129 від 04.10.2021 міститься посилання на проектно-кошторисну документацію: ВД 304/02/994. Крім того, у вказаній Пропозиції вказано, що підприємство, що направило оферту для участі в тендері і визнане переможцем, зобов`язується укласти договір на постачання з Покупцем на умовах, зазначених у вказаній тендерній пропозиції, відповідно до типової форми договору Покупця. 
          У вищевказаній Пропозиції від 04.10.2021 вих. 14-П129 міститься відмітка про її підписання 04.10.2021 цифровим підписом начальника комерційного відділу ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» Пахомовою М.О.
          Листом від 07.10.2021 вих. № 07/10 ТОВ «СЕРВІСМАКС» (позивач у справі) надало згоду на співпрацю і виконання робіт: по заміні віконних і дверних блоків ЕРЦ м. Маріуполь по ПДО № 14-ПІ29 від 04.10.2021. В листі надано згоду на підписання типового договору ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС»; проектно-кошторисна документація: ВД 304-02-994; вказано ціну виконання робіт: 308100,43 грн без ПДВ.
          Позивач також надав (додав по позову) копію електронного листа від 30.11.2021, одержаного ним на електронну пошту від ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС», за змістом якого останнє просило підтвердити намір укласти договір підряду (заміна вікон в АБК-3 ЕРЦ) та направити сканкопії документації ТОВ «СЕРВІСМАКС» згідно з наведеним у листі  переліком. Викладено прохання вказати ціни та вартість у таблиці (додаток № 1.1).
          Як зазначив позивач у позовній заяві, вказаним відповідач підтвердив, що ТОВ «СЕРВІСМАКС» визнано переможцем процедури закупівлі, а ТОВ «СЕРВІСМАКС» прийняв пропозицію (акцептував оферту) ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» укласти договір підряду на виконання певного виду робіт.
          Зі змісту позовної заяви також слідує, що в подальшому, а саме - 20 грудня 2021 ТОВ «СЕРВІСМАКС» та ТОВ  «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» було укладено Договір підряду № 4142, відповідно до умов якого за замовленням відповідача ТОВ «СЕРВІСМАКС» зобов`язалось на свій ризик, виконувати технічне обслуговування і ремонти Об`єктів основних засобів Замовника (відповідача) в тому числі надати послуги з реалізації інвестиційних проектів, проектів капітального будівництва, а також реконструкції, модернізації та установки (монтажу) нового обладнання, зокрема, виконати роботи з «Монтажу та поставки блоків віконних металопластикових у будівлі майстерні АБК-3 ЕРЦ». 
          За твердженням позивача, з Відомості дефектної №304/02/994, копія якої в т.ч. додана до позову (арк.с.52) слідує, що вказані роботи були виконанні позивачем належним чином, відповідно до умов укладеного договору; відповідач прийняв виконану роботу без заперечень та зауважень, підписав акти виконаних робіт та отримав рахунок на оплату № 18 від 29.12.2021 на суму 369720,52 грн в т.ч. ПДВ 61620,09 грн. Крім того, позивач зазначив, що ним було зареєстровано податкову накладу 29122021 (квитанція від 12.01.2022), що також, на його думку, вказує на виконання зобов`язань за договором підряду № 4142 від 20.12.2021.
          В матеріалах справи містяться надані позивачем копії листів адресованих відповідачу №22/12/09 від 12.09.2022, № 1 від 21.04.2023, № 5 від 07.06.2023 (арк.с. 56, 58-59, 60-63), відповідно до змісту яких позивач просив погасити заборгованість в розмірі 369720,52 грн за виконані роботи за договором підряду № 4142 від 20.12.2021. Копія рахунку № 14 від 29.12.2021 на суму 369720,52 грн (арк.с. 62) значиться як додаток до листа № 5 від 07.06.2023. 
          Як зазначив позивач у позові, відповідач залишив вимоги без відповіді по суті та задоволення.
          Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
          Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх представників сторін, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.
          Частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України встановлено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
          Відповідно до частини 1 статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями; при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим державним органом або органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови (частина 4 статті 179 Господарського кодексу України); господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частина 7 статті 179 Господарського кодексу України).
          Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
          Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
          Статтею 837 Цивільного кодексу України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов`язаний одержати спеціальний дозвіл. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.
          Частиною 1 статті 854 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, достроково.
          При вирішенні спору у даній справі судом першої інстанції доречно враховано наступне. 
          З положень частини 1 статті 13, частини 1 статті 14 Цивільного кодексу України слідує, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
          Колегія суддів зазначає, що положеннями статей 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
          Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 Цивільного кодексу України.
          Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
          Предметом позову є певна матеріально-правова вимога Позивача до Відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
          У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
          Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
          За змістом положень статті 14 Господарського процесуального кодексу України передбачено обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
          Частиною 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
          Частинами 2,3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
          За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
          Згідно із частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
          Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
          Згідно статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
          У відповідності до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
          Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", параграфи 29, 30).
          У справі «Серявін проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (§ 58, рішення від 10.02.2010). В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
          Як доречно зазначив суд першої інстанції, з огляду на предмет та підстави позову у даній справі, в даному випадку першочерговим є доведення позивачем укладення сторонами договору підряду та, як наслідок, факту виникнення між сторонами правовідносин згідно такого договору, на підставі якого, як зазначає позивач, у нього виник обов`язок з виконання робіт, а у відповідача – обов`язок з прийняття виконаних робіт та їх оплати.
          Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів та передбачає, що господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
          Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
          Відповідно до статті 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.
          Статтею 640 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
          Як передбачено статтею 642 Цивільного кодексу України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
          За приписами пункту 1 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.
          Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частина 2 статті 207 Цивільного кодексу України).
          З аналізу вказаних вище норм матеріального права вбачається, що підпис (-си) є невід`ємним (-ми) елементом (-ами), реквізитом (-ами) письмової форми договору, наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. 
          Отже, підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (учасників) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 зі справи № 674/461/16-ц.) 
          Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» (відповідачем у справі) повідомлено про закупівлю послуг з робіт по заміні віконних та дверних блоків ЕРЦ м. Маріуполь, шляхом розміщення пропозиції робити оферти від 04.10.2021 №14-П129. Вказаному передувала Заявка відповідача №1702/273 від 29.09.2021 та Технічне завдання № 1702/274 від 29.09.2021 на закупівлю робіт для ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС»; найменування робіт: «Поточний ремонт. Установка дверних і віконних блоків Зд. Майстерня АБК-3 ЕРЦ. інв. № 300200200 ЕРЦ ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» м. Маріуполь»; обсяг робіт: згідно ВД 304/02/994 (додаток до заявки).
          При цьому, у Пропозиції робити оферти від 04.10.2021 № 14-П129 ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» (відповідача) зазначалося, що проводячи тендер товариство не бере на себе будь-яких зобов`язань щодо укладення договору з учасником тендеру, в т.ч. переможцем тендеру, а також зобов`язань з придбання МТР у постачальника, який візьме участь в тендері,  в т.ч. у переможця тендеру. Це повідомлення не є попереднім договором, офертою в т.ч. публічною.
          Листом від 07.10.2021 вих. № 07/10 позивач надав згоду на співпрацю і виконання робіт: по заміні віконних і дверних блоків ЕРЦ м. Маріуполь по ПДО № 14-ПІ29 від 04.10.2021 та згоду на підписання типового договору ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС».
          В електронному листі від 30.11.2021 відповідач просив позивача підтвердити намір укласти договір підряду (заміна вікон в АБК-3 ЕРЦ) та направити сканкопії документації ТОВ «СЕРВІСМАКС» згідно з наведеним у листі переліком; викладено прохання вказати ціни та вартість у таблиці (додаток № 1.1).
          Разом із тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, зі змісту зазначеного електронного листа не вбачається повідомлення про те, що відповідачем було визнано ТОВ «СЕРВІСМАКС» (позивача) переможцем оголошеної ним закупівлі та про прийняття відповідачем пропозиції позивача укласти договір (акцептування оферти), як помилково вважає позивач.
          Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд доречно врахував те, що акцепт має бути безумовним, як то слідує зі змісту частини 1 статті 642 Цивільного кодексу України, що виражається у відсутності будь-яких зустрічних умов та додаткових узгоджень.
          З пояснень відповідача слідує, що він не підтверджує факту укладення сторонами договору підряду № 4142 від 20.12.2021 в редакції, наданій позивачем - «роздруківці» тексту договору.
          Місцевим господарським судом обґрунтовано зазначено, що надана позивачем в матеріали справи роздруківка тексту договору підряду № 4142 від 20.12.2021 (з додатками до нього), не містить підписів сторін, що свідчить про недодержання письмової форми договору. У зв`язку з цим не підтверджується, що сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору підряду і, відповідно, такий договір не є укладеним (вчиненим у письмовій формі).
          Як вірно встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, жодних доказів того, що сторонами (позивачем та відповідачем) вчинялися будь-які дії, спрямовані на виконання відповідачем робіт на об`єкті позивача в м. Маріуполь матеріали справи також не містять.  
          В той же час, на підтвердження виконання робіт позивач посилається на Відомість дефектну № 304/02/994 та акти виконаних робіт, згідно з якими відповідач, за твердженням позивача, прийняв виконані ним роботи без зауважень.
          Також судом першої інстанції вірно встановлено, що разом із тим, акти виконаних робіт (акти приймання-передачі виконаних робіт) (їх завірені копії) в матеріалах справи відсутні. Відомість дефектів № 304/02/994 «ЕРЦ ЗД.Майстерня (АБК-3) Установка дверних та віконних блоків», в якій вказані обсяги робіт та матеріалів (копія міститься в матеріалах справи (арк.с. 52)) була додатком до розміщеної ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» Заявки №1702/273 від 29.09.2021 на закупівлю робіт, як то слідує зі змісту заявки. Отже вказана Відомість дефектів жодним чином не підтверджує ані факту виконання робіт ТОВ «СЕРВІСМАКС» на суму 369720,52 грн, ані факту прийняття їх відповідачем.
          Щодо посилання позивача на зареєстровану ним в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 29.12.2021 № 19 (арк.с. 53-54), місцевим господарським судом обґрунтовано зазначено, що податкова накладна є додатковим доказом, який може оцінюватись у сукупності з відповідними документами первинного обліку, що підтверджують здійснення господарської операції.
          Апеляційний суд також враховує, що господарською операцією в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та звітність в Україні» є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (стаття 1).
          Як встановлено положеннями статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
          Верховний Суд у постанові від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19 зазначив, що виходячи з положень законодавства, основою податкового обліку є первинні документи з відображення господарських операцій.
          Підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності.
          За загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема ст. 9 Закону "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.
          За приписами пункту 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
          Підпунктом 2.4. цього Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. 
          Отже, акт виконаних робіт (акт здачі-приймання виконаних робіт) – це первинний документ, який   фіксує обсяг господарської операції, зокрема, закінчення робіт/надання послуг, та підтверджує факт виконання робіт/надання послуг, вартість і прийняття їх   замовником за кількістю (обсягом) та якістю.
          При цьому, як зазначено судом вище, акти виконаних робіт (акти приймання-передачі виконаних робіт) (їх завірені копії) в матеріалах справи відсутні. 
          Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження укладення договору підряду та  виконання ним робіт на суму 369720,52 грн.
          Щодо листів, на які посилається позивач у позовній заяві: №22/12/09 від 12.09.2022, № 1 від 21.04.2023, № 5 від 07.06.2023 (арк.с. 56, 58-59, 60-63), відповідно до змісту яких позивач просив погасити заборгованість в розмірі 369720,52 грн за виконані роботи за договором підряду № 4142 від 20.12.2021, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що доказів на підтвердження направлення вказаних листів відповідачу (до подання позовної заяви у даній справі) та/або їх отримання відповідачем позивачем не надано. Крім того, вказані листи не спростовують висновків суду покладених в основу даного судового рішення.
          Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 369720,52 грн боргу є необґрунтованими та  недоведеними, у зв`язку з чим суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову.  
          Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи апелянта щодо того, що через не повноту досліджених доказів, за умов неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 369720.52 грн. боргу є необґрунтованими та недоведеними, є безпідставними та не підтверджуються матеріалами справи. 
          Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що судом було всебічно, повно та об`єктивно досліджено наявні у справі докази відповідно до вимог статей 13, 73, 74, 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України. Місцевий господарський суд належним чином оцінив подані сторонами докази, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог. Зокрема, позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували виникнення зобов`язань відповідача перед ним у розмірі 369720.52 грн.
          Посилання апелянта на неповноту дослідження доказів є лише суб`єктивною оцінкою результатів розгляду справи та фактично зводиться до намагання здійснити переоцінку доказів, що вже були предметом дослідження судом першої інстанції. 
          Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував і те, що позивачем були вчинені усі можливі заходи досудового врегулювання наявного спору, що теж вказує на наявність боргу, який є наслідком невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним договором відхиляються колегією суддів, оскільки направлення претензії жодним чином не підтверджує ані наявність (існування) заборгованості, ані її обґрунтованість, ані її розмір. Фактичне вчинення позивачем заходів досудового врегулювання спору саме по собі не є належним доказом наявності боргу у відповідача. Сам факт звернення з вимогами до відповідача не свідчить автоматично про обґрунтованість таких вимог. Таким чином, зазначений довід апелянта не спростовує висновків суду першої інстанції щодо відсутності належних і достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, а відтак — є необґрунтованим. 
          Щодо тверджень скаржника про те, що заперечуючи проти позову, відповідач вказував лише на відсутність у позивача оригінала договору і не заперечував ані проти факту його укладення, ані проти того, що позивач виконав визначені договором роботи в повному обсязі, що також не отримало належної оцінки з боку суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відсутність окремих заперечень з боку відповідача проти певних фактів, викладених у позовній заяві, не може визнаватися автоматичним підтвердженням цих фактів, зокрема в частині укладення договору, обсягу та вартості виконаних робіт, а також наявності заборгованості. 
          На переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про ненадання позивачем належних та допустимих доказів укладення між сторонами правочину у відповідній формі, а також виконання умов договору в обсязі, який би підтверджував заявлені до стягнення суми. 
          Крім того, суд першої інстанції дав оцінку усім наданим сторонами доказам відповідно до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України, і жодних переконливих підстав для висновку про неправильну оцінку доказів апелянтом не наведено. 
Доводи апеляційної скарги про те, що «…Не з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи і недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, стали наслідком неправильного застосування норм матеріального права. Не були застосовані норми, на яки посилався позивач, мотивуючи свої вимоги, а саме статті 525, 526, 530, 533, 638, 639, 610, 611, 623, 629 640, 641, 642, 644, 645 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. № 435-IV і статі 216, 217, 218,           240 Господарського кодексу України від 16.01.2003 р. № 436-IV…» не приймаються апеляційним судом до уваги з огляду на наступне.
          Твердження скаржника про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права є необґрунтованими, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з урахуванням усіх обставин справи, досліджених належним чином у межах наданих доказів, та з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
          Факт посилання позивачем на ті чи інші норми матеріального права не зобов`язує суд до їх застосування, якщо встановлені судом фактичні обставини не передбачають застосування відповідних норм. Зазначені апелянтом норми Цивільного та Господарського кодексів України не підлягали застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції, не відповідали правовим підставам, передбаченим цими нормами. Суд першої інстанції правомірно застосував відповідні положення матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. 
          Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
          За змістом статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
          Згідно із статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
          У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
          Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275 - 285, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІСМАКС" на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2025 у справі № 908/2687/24 залишити без задоволення.
          Рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2025 у справі                      № 908/2687/24   залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку та випадках, передбачених ст 287 Господарського процесуального кодексу України.
          Повна постанова складена 06.08.2025.
Головуючий суддя                                                      О.В. Чус
Суддя                                                                          М.О. Дармін
Суддя                                                                                І.М. Кощеєв