УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 499/699/24
провадження № 51-3335 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Іванівського районного суду Одеської області від 23 січня 2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 червня 2025 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019160290000033, по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чернятин Калинівського району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України), 
встановив:  
За вироком Іванівського районного суду Одеської області від 23 січня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, 09 лютого 2019 року, приблизно о 05:10 год водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автопоїздом у складі сідлового тягача «VOLVO FH12», реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом «SCHMITZ S 01», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у темну пору доби, з ввімкнутим ближнім світлом передніх фар, здійснював рух по автодорозі сполученням «Київ-Одеса». 
Проїжджаючи на 404 км +630 м цієї автодороги у Березівському (станом на 2019 рік - Іванівському) районі Одеської області, де організований двосторонній рух, напрямки розділені розділювальною смугою з бетонною огорожею, ширина напрямку руху у бік м. Одеси - 12.15 м, по ній організований трьох рядний рух, смуги руху позначені переривчастою лінією дорожньої розмітки 1.5., рухаючись з боку м. Києва у напрямку м. Одеси, поза населених пунктів, на прямій неосвітленій штучними джерелами освітлення ділянці, зі швидкістю приблизно 90 км/год (більш точний час під час судового розгляду не встановлено), водій ОСОБА_5 грубо порушив пункти: п/п «б,д» п. 2.3., 12.2. Правил дорожнього руху.
Під час руху по проїзній частині зазначеної автодороги, наближаючись до легкового автопоїзда, який нерухомо стояв у правій смузі, та пішоходів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які знаходилися поряд, водій ОСОБА_5 , діючи з необережності та в порушення вимог п.п. 1.5., 12.1., 12.3. зазначених Правил, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру продовжив рух у зазначеному режимі, внаслідок чого скоїв наїзд правою передньою частиною кабіни керованого ним сідлового тягача «VOLVO FH12» на задню частину причепа «Путник 814001», автомобіль «ВАЗ-111940», пішоходів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 16 червня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Іванівського районного суду Одеської області від 23 січня 2025 року - без змін. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вказані судові рішення в частині призначеного додаткового покарання.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що суди безпідставно призначили ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки, яке є не пропорційним до основного покарання та до характеру діяння. Посилається на те, що при мотивуванні необхідності призначення ОСОБА_5 додаткового покарання, в судових рішеннях відсутнє належне з`ясування та обґрунтування причинно-наслідкового зв`язку між діями останнього та наслідками, що настали. Вказує, що суди належним чином, зокрема не врахували, що для ОСОБА_5 керування транспортними засобами є основним та єдиним джерелом доходу для сім`ї, а також той факт, що він має на утриманні малолітнього сина та батька пенсіонера. Крім того, суди залишили поза увагою позицію потерпілого, який просив не позбавляти права керування обвинуваченого. Зазначає, що з урахуванням щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення та інших обставин, що пом`якшують покарання, виправлення ОСОБА_5 можливе без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.
Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається із судових рішень, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_5 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце реєстрації та проживання, міцні соціальні зв`язки, має на утриманні неповнолітню дитину.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд взяв до уваги наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а саме: визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування потерпілому завданої шкоди.
Крім того, суд вказав про відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.
Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд в оскаржуваному рішенні також зазначив, що місцевий суд, з урахуванням наявності пом`якшуючих покарання обставин, думки прокурора та потерпілого, які вказали, що можливе звільнення обвинуваченого від покарання на підставі ст. 75 КК України, особи обвинуваченого, обґрунтовано звільнив останнього від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України. 
Суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам закону, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. 
Разом з тим, апеляційний суд дійшов обґрунтованого переконання, що судом першої інстанції вірно призначено покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки, враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, зокрема те, що в результаті грубого порушення обвинуваченим ПДР потерпілому спричинено тяжкі тілесні ушкодження. 
Водночас апеляційний суд у своєму рішенні критично оцінив доводи захисника про те, що право керування транспортними засобами необхідне обвинуваченому для належного утримання родини та є його єдиним заробітком, обґрунтовано вказав, що обвинувачений є дорослим та працездатним чоловіком, який не позбавлений можливості реалізувати себе в іншій професії або справі з метою забезпечення своїх фінансових потреб.
Крім того, суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_5 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху. 
У той же час, як убачається із оскаржуваних судових рішень, позиція потерпілого також врахована при призначенні ОСОБА_5 покарання, проте вона не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в межах апеляційної скарги в апеляційному порядку перевірив посилання й інші доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, з урахуванням своїх повноважень, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності призначення менш суворого покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. 
Варто зауважити, що касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни рішень судів першої та апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Отже, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Іванівського районного суду Одеської області від 23 січня 2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 червня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                              ОСОБА_3