Справа № 146/296/25
Провадження № 22-ц/801/1566/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року	Справа № 146/296/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С.,
розглянувши без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Самаром Василем Олександровичем, на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 29 квітня 2025 року у селищі Томашпіль суддею цього суду  Пилипчуком О.В., дата складання повного тексту судового рішення 02 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року до суду із позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «Європейська Агенція з повернення боргів») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
Позов мотивовано тим, що 12.02.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс кредит» (далі - ТОВ «Аванс кредит») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 19566-02/2024, відповідно до умов якого товариство надало клієнту фінансовий кредит в розмірі 6100 грн.
25.07.2024 року між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 25072024, у відповідності до умов якого ТОВ «Аванс кредит» передало за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «Аванс кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, серед яких був відповідач.
Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав своє зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги, ОСОБА_1 не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості.
У зв`язку з порушенням зобов`язань ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 19566-02/2024 в сумі 19825 грн, з яких 6100 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 13725 грн - сума заборгованості за відсотками. 
01.03.2024 року між ТОВ «Аванс кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 00793-03/2024, відповідно до умов якого товариство надало клієнту фінансовий кредит в розмірі 8000 грн.
20.08.2024 року між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 20082024, у відповідності до умов якого ТОВ «Аванс кредит» передало за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «Аванс кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, серед яких був відповідач.
Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав своє зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги, ОСОБА_1 не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості.
У зв`язку з порушенням зобов`язань ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 00793-03/2024 в сумі 26000 грн, з яких 8000 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 18000 грн - сума заборгованості за відсотками. 
08.03.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс груп» (далі - ТОВ «Стар Файненс груп») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 10010-03/2024, відповідно до умов якого товариство надало клієнту фінансовий кредит в розмірі 4000 грн.
24.06.2024 на підставі договору факторингу № 24062024 укладеного між ТОВ «Стар Файненс груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» у відповідності до умов якого ТОВ «Стар Файненс груп» передає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, серед яких значився відповідач. 
Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав своє зобов`язання. Після відступлення ТОВ «Стар Файненс груп» позивачу права грошової вимоги, ОСОБА_1 не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості.
У зв`язку з порушенням зобов`язань ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» за кредитним договором № 10010-03/2024 в сумі 14000 грн, з яких 4000 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 10000 грн - сума заборгованості за відсотками.
08.03.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агентство необхідних кредитів» (далі - ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів») та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 2464718, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику позику у розмірі 5200 грн. 
14.06.2021 року між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 14/06/21 у відповідності до умов якого ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» передає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.
Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав своє зобов`язання. Після відступлення ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» позивачу права грошової вимоги, ОСОБА_1 не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості.
Відповідно до реєстру боржників № 29 від 19.08.2024 року до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги, зокрема, до ОСОБА_1 .
У зв`язку з порушенням зобов`язань ОСОБА_1  має заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» за договором позики № 2464718 в сумі 18070 грн, з яких 5200 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 12870 грн - сума заборгованості за відсотками. 
За таких обставин, позивач просив суд стягнути з  ОСОБА_1  заборгованість за вищевказаними кредитними договорами в сумі 77 895 грн та судові витрати.
29.04.2025 року рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області вказаний вище позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 19566-02/2024 в розмірі 19825 грн, за кредитним договором № 00793-03/2024 в розмірі 26000 грн, за кредитним договором № 10010-03/2024 в розмірі 14000 грн. В іншій частині позову відмовлено. 
Не погодившись із ухваленим рішенням,  ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Самара В.О., подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким у задоволенні позову у відповідній частині відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що наявність у текстах кредитних договорів особистих даних  ОСОБА_1 не підтверджує підписання останнім таких кредитних договорів в електронній формі. Відповідач не визнає дійсність вищевказаних кредитних договорів, підписаних нібито за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, оскільки порядок і умови використання такого підпису, на думку скаржника, не відповідають вимогам Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Також скаржник вказує, що позивачем до матеріалів справи не надано належних доказів перерахування на банківський картковий рахунок відповідача грошових коштів за вказаними у позовній заяві кредитними договорами. 
Крім того, адвокат Самар В.О. наголошує, що розрахунки заборгованості, на які посилається позивач у позовній заяві та суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, не є первинними документами бухгалтерського обліку, які підтверджують отримання кредиту ОСОБА_1 та користування ним, а отже не є належними доказами наявності заборгованості.
На адресу апеляційного суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, - без змін.
В заперечення проти апеляційної скарги представник позивача вказує, що відповідач через особистий кабінет на веб-сайті первісного кредитора подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого первісний кредитор надіслав позичальнику за допомогою засобів зв`язку, на зазначений ним номер телефону, одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду (одноразовий ідентифікатор – дані в електронній формі у вигляді алфавітно- цифрової послідовності), який відповідач використав для підтвердження підписання кредитного договору. У момент введення коду на сайті первісного кредитора позичальник направляє первісному кредитору електронне повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) підписане одноразовим ідентифікатором. Після вводу даного коду кредитний договір вважається підписаним. Тобто, для укладання кредитного договору необхідно здійснити певну послідовність дій направлених на реальне укладення договору та отримання коштів, нездійснення чи не завершення дії унеможливлює укладення договору. Відповідно саме відповідач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті первісного кредитора, підписавши договір з використанням одноразового ідентифікатора.
Також представник позивача зазначив, що відповідно до умов кредитних договорів, кошти надано позичальнику в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної позичальником при реєстрації на сайті первісного кредитора. Інформація про проведення успішних транзакцій зберігається безпосередньо у первісного кредитора, у зв`язку з чим, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів, в тому числі, які підтверджують факт перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника. При цьому, сам відповідач не визнає і одночасно не заперечує факт отримання ним грошових коштів, а тільки вказує на недоведеність такого факту. При цьому, відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування/отримання кредитних коштів.
Між тим, відповідач мав право подати до суду власний розрахунок, але не скористався даним правом, а том надані позивачем розрахунки за кредитними договорами залишаються неспростованими.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки відповідач не оскаржує рішення суду в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, а саме про стягнення заборгованості за договором позики № 2464718 в сумі 18070 грн, відтак рішення суду в такій частині апеляційним судом не перевіряється.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що 12.02.2024 року між далі - ТОВ «Аванс кредит» та  ОСОБА_1  було укладено кредитний договір № 19566-02/2024 (а.с. 10-12).
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 6100 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах визначених цим договором. Згідно із п. 1.4.1. процентна ставка становить 2,50 % в день та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в п. 1.2. цього Договору.
25.07.2024 року між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 25072024, у відповідності до умов якого ТОВ «Аванс кредит» передало за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «Аванс кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с. 16-18).
Відповідно до витягу із реєстру боржників до договору факторингу № 25072024 від 25.07.2024 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги, зокрема до ОСОБА_1 (а.с. 20).
Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 19566-02/2024 від 12.02.2024 року, ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» в сумі 19825 грн, з яких 6100 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 13725 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с. 21).
01.03.2024 року між ТОВ «Аванс кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 00793-03/2024 (а.с. 22-24). 
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 8000 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах визначених цим договором. Згідно із п. 1.4.1. процентна ставка становить 2,50 % в день та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в п. 1.2. цього Договору.
20.08.2024 року між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 20082024, у відповідності до умов якого ТОВ «Аванс кредит» передало за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «Аванс кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с. 28-30).
Відповідно до витягу із реєстру боржників до договору факторингу № 20082024 від 20.08.2024 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги, зокрема до ОСОБА_1 (а.с. 20).
Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 00793-03/2024 від 01.03.2024 року, ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» в сумі 26000 грн, з яких 8000 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 18000 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с. 33).
08.03.2024 року між ТОВ «Стар Файненс груп» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 10010-03/2024 (а.с. 36-38). 
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 4000 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах визначених цим договором. Згідно із п. 1.4.1. процентна ставка становить 2,50 % в день та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в п. 1.2. цього Договору.
24.06.2024 року між ТОВ «Стар Файненс груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 24062024, у відповідності до умов якого ТОВ «Стар Файненс груп» передало за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «Стар Файненс груп» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с. 42-43).
Відповідно до витягу із реєстру боржників до договору факторингу № 24062024 від 24.06.2024 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги, зокрема до  ОСОБА_1  (а.с. 45).
Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 10010-03/2024 від 08.03.2024 року,  ОСОБА_1  має заборгованість перед ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» в сумі 18070 грн, з яких 5200 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 12870 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с. 46).
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 19566-02/2024 від 12.02.2024 року, за кредитним договором № 00793-03/2024 від 01.03.2024 року та за кредитним договором № 10010-03/2024 від 08.03.2024 року, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження укладення вказаних кредитних договорів.
При цьому, відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитними договорами, відсотками, що має відображення у розрахунках заборгованості за договорами, тобто відповідач зобов`язання за договором не виконав, відтак суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за вищезазначеними кредитними договорами.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому, як визначено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
В силу частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач уклав вищевказані кредитні договори, отримав кредитні кошти, однак вчасно їх не повернув, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення відповідної заборгованості.
При цьому, в апеляційній скарзі, з поміж іншого, представник відповідача посилається на недоведеність факту належного укладення кредитних договорів у електронній формі. 
Однак, наведені доводи скаржника колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно із ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 вказаного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19 зробив правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони не досягли б згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.
Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір № 19566-02/2024 від 12.02.2024 року, кредитний договір № 00793-03/2024 від 01.03.2024 року та кредитний договір № 10010-03/2024 від 08.03.2024 року укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису шляхом зазначення одноразових ідентифікаторів: «W2517» (зворот а.с. 12), «W8338» (зворот а.с. 24) та «W8875» (зворот а.с. 38), які було власноручно введено відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог ч. 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Зі змісту кредитних договорів встановлено, що ОСОБА_1 при їх оформленні зазначив свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, електрону адресу, адресу місця реєстрації (проживання), номер телефону, номер банківської картки, на яку необхідно перерахувати кошти.
Так, ОСОБА_1 через особисті кабінети на веб-сайті первісних кредиторів подав заявки на отримання кредитів за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредитів, після чого кредитодавці надіслали за допомогою засобів зв`язку одноразові ідентифікатори, які заявник використав для підтвердження підписання кредитних договорів.
Таким чином, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 для укладення таких договорів на відповідних умовах шляхом підписання договорів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Отже, наведене безумовно свідчить про те, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов кредитних договорів, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
При цьому, вимог про визнання кредитних договорів № 19566-02/2024 від 12.02.2024 року, № 00793-03/2024 від 01.03.2024 року та № 10010-03/2024 від 08.03.2024 року недійсними (неукладеними) не заявлено.
До того ж, в апеляційній скарзі сторона відповідача не заперечує факту укладення вказаних кредитних договорів, а лише стверджує про недоведеність підписання таких договорів електронним підписом, хоча будь-яких доказів неукладення відповідних договорів матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком сторони відповідача.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що кредитний договір № 19566-02/2024 від 12.02.2024 року, кредитний договір № 00793-03/2024 від 01.03.2024 року та кредитний договір № 10010-03/2024 від 08.03.2024 року підписані відповідачем в електронній формі, що зрештою не заперечувалось самим відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідно вони є укладеними та, оскільки відповідач отримав кредитні кошти, однак вчасно їх не повернув, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення відповідної заборгованості.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорах або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить.
Отже, колегія суддів вважає доведеним, що кредитодавці виконали своє зобов`язання за кредитними договорами та надали відповідачу кредитні кошти відповідно до умов кредитних договорів. 
Крім того, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що надані позивачем розрахунки сум боргу за кредитними договорами не можуть бути належними доказами безспірного розміру грошових зобов`язань відповідача та не є первинними документами.
Разом з тим, апеляційний суд вважає безпідставними такі доводи апеляційної скарги, оскільки позивач не є первісним кредитором та/або банком відповідача та не може мати доступу до карткового рахунку відповідача і формувати відповідні виписки по рахунку, що є первинними документами бухгалтерського обліку, оскільки не є його власником та вказана інформація є банківською таємницею, доступ до якої має лише відповідач, як клієнт банку.
При цьому, із наданих позивачем розрахунків заборгованості за кредитними договорами вбачається, що вони відповідають вимогам закону, є чіткими, зрозумілими, узгоджуються із умовами кредитних договорів, з них встановлено розмір основного боргу, нараховані відсотки, сума платежів та залишки непогашеної відповідачем заборгованості.
В свою чергу, стороною відповідача не було спростовано надані позивачем розрахунки заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунків позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності. 
Відтак, з огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу спору, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, у зв`язку із чим підстави для його скасування, з посилань, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому, відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Самаром Василем Олександровичем, залишити без задоволення, а рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року – без змін.
Понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, судові витрати залишити за ним.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                О. В. Ковальчук

Судді:                                                        Т. Б. Сало

О. С. Панасюк