ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" серпня 2025 р.                                 Справа № 910/6927/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шапрана  В.В.
суддів:            Буравльова  С.І. 
          Андрієнка  В.В. 
 
без повідомлення учасників справи,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Апфель-груп»
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.06.2025
у справі №910/6927/25 (суддя - Гумега О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Апфель-груп»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Пі Ес»
про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Апфель-груп» звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Пі Ес» про стягнення 1412090,16 грн заборгованості за договором підряду №22/04-2024 від 22.04.2024, з яких: 1106915,66 грн - основний борг, 218630,16 грн - пеня, 63362,35 грн - інфляційні втрати та 23181,99 грн - 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору підряду №22/04-2024 від 22.04.2024 щодо оплати виконаних позивачем та прийнятих відповідачем робіт з монтажу системи кондиціювання на об`єкті: «Житловий будинок по вул. Старокиївській, 154 в смт Козин Київської області».
Оскаржуваною ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2025 у справі №910/6927/25 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Апфель-груп» разом з доданими до неї матеріалами передано за встановленою підсудністю на розгляд до Господарського суду Київської області на підставі ч. 3 ст. 30 ГПК України.
Ухвала суду з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.02.2021 у справі №911/2390/18, мотивована тим, що за правилами ГПК України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.
За висновками місцевого господарського суду, за умовами договору об`єкт замовника, на якому виконавець зобов`язався за завданням замовника виконати роботи, розташований по вул. Старокиївській, 154 в смт Козин Київської області. Відтак, спір у даній справі стосується прав і обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном - об`єктом підрядних робіт за договором №22/04-2024 від 22.04.2024, який знаходяться у Київській області. Оскільки нерухоме майно в спірному випадку розташоване у Київській області, то позовна заява підлягає розгляду Господарським судом Київської області.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Апфель-груп» подало апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати та направити справу для подальшого розгляду до Господарського суду міста Києва.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права.
Ключові доводи скаржника полягають у наступному:
- суд першої інстанції безпідставно кваліфікував даний спір як такий, що виник «з приводу нерухомого майна», оскільки він стосується виключно грошового зобов`язання, а не права на нерухомість, володіння, користування нею чи інші речові права;
- висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.02.2021 у справі №911/2390/18, не підлягають розширеному тлумаченню і правовий висновок про застосування ч. 3 ст. 30 ГПК України до спорів, які «опосередковано» пов`язані з нерухомістю, має застосовуватися обережно, з урахуванням конкретного предмета спору.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2025 апеляційну скаргу у справі №910/6927/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2025 апеляційну скаргу у справі №910/6927/25 залишено без руху на підставі ч. 3 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків.
До суду 01.07.2025 від позивача надійшла заява про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 позивачу поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі №910/6927/25, вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 2 ст. 271 ГПК України та встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Пі Ес» строк на подання відзиву.
До суду 23.07.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Пі Ес» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального законодавства, колегія суддів встановила наступне.
За доводами скаржника, суд першої інстанції безпідставно кваліфікував даний спір як такий, що виник «з приводу нерухомого майна». Насправді спір стосується виключно грошового зобов`язання, а не права на нерухомість, володіння, користування нею чи інші речові права, а отже судом першої інстанції було неправильно застосовано ч. 3 ст. 30 ГПК України. Висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.02.2021 у справі №911/2390/18, не підлягають розширеному тлумаченню. Правовий висновок про застосування ч. 3 ст. 30 ГПК України до спорів, які «опосередковано» пов`язані з нерухомістю, має застосовуватися обережно, з урахуванням конкретного предмета спору. В іншому випадку усі господарські спори щодо ремонтних робіт, логістичних послуг, підключення комунікацій тощо доведеться передавати за місцезнаходженням об`єктів.
Колегія суддів вважає вказані аргументи скаржника обґрунтованими, а висновки місцевого господарського суду з приводу того, що спір у даній справі стосується прав і обов`язків, пов`язаних з нерухомим майном - об`єктом підрядних робіт за договором №22/04-2024 від 22.04.2024, такими, що суперечать приписам процесуального закону.
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
За змістом ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частинами 1 та 2 статті 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Аналогічні положення закріплені в ч. 1 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.
Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.
Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.
Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.
Положеннями ГПК України визначено такі види юрисдикції (підсудності): предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів (ст. ст. 20-23 ГПК України), інстанційна юрисдикція (ст. ст. 24-26 ГПК України) та територіальна юрисдикція (підсудність) (ст. ст. 27-31 ГПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим кодексом.
Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями ГПК України.
Натомість, приписи ст. 30 ГПК України встановлюють правила виключної підсудності господарських спорів.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 30 ГПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Суд зауважує на тому, що у розумінні наведених норм процесуального права виключна підсудність - це правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Виключна підсудність означає, що певні категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. Виключна підсудність за змістом ч. 5 ст. 30 ГПК України визначає суд, яким має бути розглянуто справу. Правило про виключну підсудність застосовується судом у будь-якому випадку за наявності визначених законом умов, не залежить від волі сторін, а також наявності чи відсутності обґрунтувань учасників справи щодо її застосування. Аналогічної позиції дотримувався Верховний Суд у постанові від 15.05.2018 у справі №905/1566/17.
Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.
При цьому, тлумачення ч. 3 ст. 30 ГПК України повинно відбуватися з урахуванням принципу правової визначеності, який, в аспекті даного спору, полягає у забезпеченні здатності вірного тлумачення закону пересічною особою. Зокрема, встановлюючи підхід до тлумачення правових норм, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.07.1995 у справі «Толстой-Милославський» (Tolstoy Miloslavsky) проти Сполученого Королівства (скарга №18139/91), визначаючи зміст терміну «передбачений законом» сформулював наступну умову: положення національного законодавства повинні бути настільки ясними, зрозумілими і визначеними, щоб будь-яка людина, за необхідності скориставшись порадою юриста, могла б повністю зрозуміти зміст закону.
З огляду на зазначений підхід Європейського суду з прав людини до тлумачення правових норм, положення ч. 3 ст. 30 ГПК України означають, що спір має розглядатися за правилами виключної підсудності, коли нерухоме майно, право власності на таке майно або інші вимоги, що стосуються нерухомого майна, є предметом спору.
Водночас, як свідчить правозастосовна практика Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 20.09.2018 у справі №902/919/17, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
За таких обставин, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.
При цьому, виключна підсудність встановлена з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи. Зазначені у законі суди можуть здійснити такий розгляд, оскільки в районі їх діяльності знаходиться основна маса доказів.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.02.2021 у справі №911/2390/18, на яку послався суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, зазначила, що за правилами чинного Господарського процесуального кодексу України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення «з приводу нерухомого майна» у ч. 3 ст. 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.
При визначенні підсудності даного спору Господарському суду міста Києва позивачем застосовано загальні правила підсудності, враховуючи, що місцезнаходженням відповідача є місто Київ.
З матеріалів даної справи вбачається, що предметом спору між сторонами є стягнення заборгованості на підставі договору підряду №22/04-2024 від 22.04.2024.
Предметом договору підряду №22/04-2024 від 22.04.2024 визначено, що замовник доручає, а підрядник зобов`язується на власний ризик, власними та/або залученими силами, засобами, матеріалами у відповідності до проектної документації виконати та здати замовнику відповідно до умов цього договору роботи з монтажу системи кондиціювання на об`єкті: «Житловий будинок по вул. Старокиївській, 154 в смт Козин Київської області», а замовник зобов`язується надати підряднику фронт робіт, здійснити приймання та сплатити вартість виконаних підрядником та прийнятих замовником робіт та використаних при цьому матеріалів, комплектуючих виробів, обладнання (п. 1.1 договору).
Зміст позовної заяви свідчить про те, що роботи з монтажу системи кондиціювання на об`єкті були виконані, здані та прийняті, але не оплачені з боку відповідача. Тобто, об`єктом спору є виконання платіжного зобов`язання, а не спір про нерухомість.
Таким чином, характер зобов`язання, що виникли у відповідача перед позивачем - грошовий, а не речовий. При цьому, даний спір не стосується стягнення грошових коштів за порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди нерухомого майна.
Суд апеляційної інстанції вважає, що не можна застосовувати положення про виключну підсудність, якщо спір не має ознак безпосереднього предмета - прав на об`єкт нерухомого майна.
Водночас, суд першої інстанції безпідставно кваліфікував цей спір як такий, що виник «з приводу нерухомого майна». Натомість, спір у цій справі стосується виключно грошового зобов`язання, а не права на нерухомість, володіння, користування нею чи інші речові права, а отже судом першої інстанції було неправильно застосовано ч. 3 ст. 30 ГПК України.
При цьому, наявність договору підряду щодо об`єкта нерухомості сама по собі не змінює підсудності спору. Зі змісту позовної заяви вбачається, що до моменту звернення з позовом результат робіт вже був переданий, прийнятий, а обсяг виконаного визначений. Отже, позов, знову ж таки, стосується виключно стягнення грошових коштів, а не прав на об`єкт нерухомого майна.
Як вірно зазначено скаржником в апеляційній скарзі, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.02.2021 у справі №911/2390/18, не підлягають розширеному тлумаченню. Правовий висновок про застосування ч. 3 ст. 30 ГПК України до спорів, які «опосередковано» пов`язані з нерухомістю, має застосовуватися обережно, з урахуванням конкретного предмета спору. В іншому випадку усі господарські спори щодо ремонтних робіт, логістичних послуг, підключення комунікацій тощо доведеться передавати за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна, з якими безпосередньо пов`язане надання таких послуг чи виконання робіт.
З матеріалів справи вбачається, що у договорі підряду, позовній заяві та витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресою місцезнаходження відповідача визначено місто Київ. Отже, позовна заява правомірно подана позивачем до Господарського суду міста Києва відповідно до встановлених правил загальної територіальної підсудності, визначених ст. 27 ГПК України.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03.06.2019 у справі №903/432/18 та 16.09.2019 у справі №916/142/19, до спорів, що виникають з приводу виконання договорів, позовні вимоги, в яких безпосередньо стосуються виконання робіт з визначеним у договорі місцем виконання, може бути застосована ч. 5 ст. 29 ГПК України, а до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, незалежно від того, що такий договір пов`язаний з місцем виконання робіт, застосовуються загальні правила підсудності.
З урахуванням викладеного, судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали порушено приписи ч. 3 ст. 30 ГПК України, ч. 1 ст. 31 ГПК України та безпідставно передано справу на розгляд Господарського суду Київської області.
Таким чином, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Апфель-груп» щодо порушення місцевим господарським судом норм процесуального права.
Як наслідок, колегія суддів приходить до висновку стосовно того, що оскаржувана ухвала Господарського суду міста Києва від 09.06.2025 у справі №910/6927/25 є необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права та за умов неповного з`ясування обставин справи.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст. 280 ГПК України).
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Апфель-груп» підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 09.06.2025 у справі №910/6927/25 - скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.
Розподіл судового збору, пов`язаного з поданням апеляційної скарги, повинен здійснюватися судом першої інстанції за результатами розгляду справи по суті згідно з загальними правилами ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Апфель-груп» задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.06.2025 у справі №910/6927/25 скасувати.
3. Справу №910/6927/25 направити до Господарського суду міста Києва для вирішення питання про відкриття провадження.
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя                                                            В.В. Шапран 

Судді                                                                                С.І. Буравльов

                                                                                В.В. Андрієнко