УХВАЛА 
05 серпня 2025 року                                                        
м. Київ
справа № 755/13989/24
провадження № 61-9039ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року в провадженні за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Дмитра Сергійовича, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс»,
ВСТАНОВИВ: 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила: визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д. С. (далі - приватний виконавець Манікін Д. С.) щодо винесення постанови від 01 березня 2024 року про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2; 
зобов`язати приватного виконавця Манікіна Д. С. вчиняти дії та скасувати арешт коштів боржника, які належать ОСОБА_1 , а саме: знаходяться на соціальному рахунку НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 в Акціонерному товаристві «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк», банк); 
зобов`язати приватного виконавця Манікіна Д. С. винести постанову про зняття арешту з соціального рахунку НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 в АТ «Універсал Банк», передбачених статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Скарга обґрунтована тим, що заявниці під час звернення до її соціального рахунку стало відомо, що без належного попередження її, як клієнта банку, АТ «Універсал Банк» в односторонньому порядку призупинив обслуговування відкритого на її ім`я розрахункового рахунку НОМЕР_1 для особистих споживчих потреб та отримання соціальної допомоги, що фактично призвело до неможливості вільно користуватися належним їй рахунком та грошовими коштами, які знаходяться на ньому, залишивши заявницю з дитиною без фінансових засобів для існування, можливості отримувати та користуватися соціальною допомогою від держави та інших благодійних фондів.
ОСОБА_1 звернулася до банку із заявами для з`ясування обставин блокування їй карткових соціальних рахунків, на що її повідомлено про надходження постанови про арешт коштів боржника від 01 березня 2024 року, винесеної у ВП № НОМЕР_2 під час примусового виконання виконавчого листа № 755/22177/17-ц від 12 листопада 2014 року.
Банк повідомив, що не має правових підстав для скасування обмежень по рахунках, оскільки до банку не надходило постанов про зняття арешту з коштів.
Заявниця звернулася до приватного виконавця Манікіна Д. С. з проханням надати її належну повну інформацію стосовно підстав блокування та копій документів, які призвели до прийняття ним рішення з блокування належних їй рахунків. 
Лише 29 липня 2024 року заявниця отримала рекомендованого листа від 24 квітня 2024 року, в якому містилась тільки стисла інформація про виконавче провадження №57424319 та умови подальшого ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, додано копію постанови від 11 жовтня 2018 року про відкриття виконавчого провадження. 
ОСОБА_1 зазначає, що виконавче провадження № НОМЕР_2 відкрито з 11 жовтня 2018 року і на теперішній час, протягом більше ніж 5 років та 9 місяців, поза межами 3-річного терміну, з моменту відкриття виконавчого провадження, проводяться виконавчі дії, хоча жодних документів заявниці не надсилалось та інформація у передбачений законом спосіб до скаржника не доводилась.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 , оскільки приватний виконавець Манікін Д. С. на час винесення постанови про арешт коштів боржника діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки саме банк має визначити статус рахунку та повідомити про це виконавця, при цьому, виконавець може самостійно зняти арешт коштів боржника в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом. Вказане відповідає висновкам, викладеним, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19, постановах Верховного Суду 24 лютого 2021 року в справі № 756/1927/15-ц та від 03 лютого 2021 року у справі № 756/1927/16-ц.
Встановивши відсутність повідомлення банку про цільове використання коштів на рахунку боржника, повідомлення боржником 10 листопада 2024 року про спеціальний режим використання рахунку (отримання соціальної допомоги), зняття арешту з вказаного рахунку боржника 13 листопада 2024 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що приватний виконавець діяв відповідно до повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», що також відповідає сталій практиці Верховного Суду. Серед іншого на час розгляду справи права заявниці відновлено у передбачений законом спосіб, арешт коштів знято.
У липні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року.
У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги на дії та рішення приватного виконавця.
Касаційна скарга мотивована тим, що помилковим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що основна відповідальність за визначення статусу рахунку та повідомлення про це виконавця покладається на банк. Вказане суперечить висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року в справі № 756/8815/20.
Вважає, що внаслідок незаконного накладення арешту на банківський рахунок, який має спеціальний режим, 08 березня 2024 року здійснено списання коштів з вказаного рахунку, що позбавило її та неповнолітню доньку фінансових засобів для існування, оскільки вказаний рахунок призначений для соціальних виплат.
Суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив довід апеляційної скарги, що виконавець зобов`язаний самостійно пересвідчитися у відсутності спеціального режиму банківського рахунку, а також додатковий довід апеляційної скарги про неналежне інформування боржника, зокрема про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Судами встановлено, що на виконанні у приватного виконавця Манікіна Д. С. знаходиться виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа від 12 листопада 2014 року №  755/22177/17-ц, Дніпровським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 84 536,39 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 17 березня 2014 року складає 811 608,52 грн, та пені і сумі 4 068,70 грн, також стягнуто третейський збір в сумі 8 556,77 грн.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року у справі № 766/22964/18 (провадження №4-с/755/52/19) відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Манікіна Д. С. В межах вказаного судового провадження суд встановив направлення боржнику ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 11 жовтня 2018 року.
В межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 01 березня 2024 року приватним виконавцем винесена постанова про арешт коштів боржника, якою накладений арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику, в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 900 703,95 грн.
10 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулася до приватного виконавця із заявою про зняття арешту з рахунку НОМЕР_1 , відкритого в AT «Універсал Банк», у зв`язку з тим, що він використовується для отримання соціальної допомоги, до якої додані документи щодо підтвердження права заявника на соціальні виплати, що здійснюються за вказаним рахунком.
13 листопада 2024 року приватним виконавцем, на підставі пункту 1 частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», винесена постанова про зняття арешту з коштів з рахунку НОМЕР_1 , відкритого в AT «Універсал Банк».
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина 2 статті 451 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
У статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Згідно зі статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі-підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.
Зазначене правило визначає ті кошти, що складають, зокрема, заробітну плату та пенсію як особливий об`єкт, на який може бути звернуто стягнення на виконання виконавчого документа, та обмежує таке стягнення відсутністю інших коштів та/або об`єктів для стягнення, видами боргових зобов`язань (періодичні платежі) та сумою стягнення.
У пункті 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20) зазначила про те, що виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20 (провадження № 14-218цс21) вказано, що виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом.
При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).
Велика Палата Верховного Суду вважає, що у випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника-фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалось виявити правову природу (статус) цих грошових коштів, як коштів, на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів. 
Враховуючи наведене, слід дійти висновку про неправильне розуміння ОСОБА_1 наведених висновків Великої Палати Верховного Суду в справі № 756/8815/20, на які вона посилається в касаційній скарзі, оскільки ключові висновки, які стосуються й цієї справи № 755/13989/24 такі:
виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 71);
також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження») (пункт 72).
Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши, що приватним виконавцем накладено арешт на кошти ОСОБА_1 , які перебувають на рахунку в банку, відсутність повідомлення банку про цільове призначення коштів на рахунку, отримання приватним виконавцем 10 листопада 2024 року заяви боржника про зняття арешту з коштів на рахунку, який має спеціальний режим, 13 листопада 2024 року винесення приватним, дійшли правильного висновку про те, що в діях приватного виконавця Манікіна Д. С. відсутні ознаки неправомірності під час винесення постанови про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .
Довід касаційної скарги, що Київський апеляційний суд безпідставно відхилив додатковий довід апеляційної скарги про неналежне інформування боржника, зокрема про відкриття виконавчого провадження, що призвело до порушення її права на ефективний судовий захист, оскільки ОСОБА_1 могла своєчасно повідомити приватного виконавця про спеціальний режим рахунку, Верховний Суд відхиляє, з огляду на таке.
Суд першої інстанції відхилив аргумент ОСОБА_1 про її необізнаність про відкриття виконавчого провадження та вчинення приватним виконавцем виконавчих дій у ВП № НОМЕР_2, оскільки вказане спростовується обставинами справи № 766/22964/18, в якій заявниця оскаржувала постанову приватного виконавця Манікіна Д. С. від 22 жовтня 2018 року про арешт майна боржника (ухвала суду від 20 лютого 2019 року). 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів. 
Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судами доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування апеляційним судом норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року є необґрунтованою.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року в провадженні за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Дмитра Сергійовича, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс».
Копію ухвали направити заявниці.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                        Н. Ю. Сакара      
                                                                                                                  О. М. Осіян 
                                                                                                                  В. В. Шипович