Справа № 448/527/24                         Головуючий у 1 інстанції: Гіряк С. І. 
Провадження № 22-ц/811/55/25                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        11 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Чижа Л.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 29 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович, про визнання договору дарування недійсним і скасування державної реєстрації права власності,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір дарування недійсним і скасувати державну реєстрацію права власності.
В обґрунтування позовних вимог покликався, що 30.10.2023 Мостиським районним судом Львівської області винесено рішення у справі № 448/778/23, яким позов до відповідача ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволено частково, ухвалено стягнути з відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його користь суму боргу за договором позики від 17 березня 2023 в розмірі 36 000 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу Національного Банку України на день платежу, 3% річних у розмірі 3354 грн 29 коп. та судовий збір в розмірі 13 198, 20 грн.
Вказує, що 12 січня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Юлією Андріївною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 73813163 із примусового виконання вищезазначеного рішення суду. Зазначає, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відповідач, ОСОБА_3 жодним майном не володіє. Однак, із матеріалів виконавчого провадження ВП № 73813163 йому стало відомо, що 21 листопада 2023 року ОСОБА_3 набув право приватної власності на земельну ділянку, площею 1,1307 га, яка розташована на території Маломокрянської сільської ради Яворівського району Львівської області, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4622484400:05:000:0030.
Проте, 06.12.2023 відповідач ОСОБА_3 відчужив вказане майно шляхом укладення із рідною сестрою ОСОБА_1 - відповідачкою 2 договору дарування земельної ділянки, який посвідчений Яксманицьким Р.С., приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за № 4518. Згідно з умовами зазначеного договору ОСОБА_3 як дарувальник (від імені якого на підставі довіреності, посвідченої Анною Зегадловіч нотаріусом у Кракові 04.10.2023 № 5581/2023 діє ОСОБА_5 ) передає безоплатно у власність (дарує), а обдаровувана безоплатно у власність (приймає у дар) земельну ділянку, площею 1,1307 га, яка розташована на території Маломокрянської сільської ради Яворівського району Львівської області, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4622484400:05:000:0030. Вказує, що на цій підставі приватним нотаріусом прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70565467 від 06.12.2023, номер відомостей про речове право: 52828211. Також зазначає, що цього ж дня ОСОБА_3 відчужив іншу земельну ділянку на користь іншої сестри – ОСОБА_6 , що є предметом спору в іншій справі.
Вважає, що оспорюваний договір дарування, укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна, уникнення виконання рішення суду та тим самим грошового зобов`язання, яке виникло у ОСОБА_3 перед ним. В зв`язку з наведеним, просив позов задовольнити.
Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 29 листопада 2024 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1,1307 га, яка розташована на території Маломокрянської сільської ради Яворівського району Львівської області, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4622484400:05:000:0030, який укладений 06 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Львівської області та зареєстрований в реєстрі за №4518.
Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, загальною площею 1,1307 га, кадастровий номер 4622484400:05:000:0030, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 70565467 від 06.12.2023, проведену відповідно до договору дарування від 06 грудня 2023 року та скасувати номер запису відомостей про речове право 52828211.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 2 422,40 грн (дві чотириста двадцять дві гривні 40 копійок).
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Вважає, що підстави для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, відсутні, немає ознак фіктивного правочину. Зазначає, що ОСОБА_3  не був повідомлений та не брав участі у судовій справі №448/778/23, про стягнення з нього заборгованості, що підтверджується заочним рішенням суду. Мета укладення договору дарування від 06.12.2023 між ОСОБА_3  та його сестрою ОСОБА_1  було отримання фактичного належного їй спадкового майна, яке ОСОБА_3  у зв`язку з незнанням порядку спадкування майна його сестрами -  ОСОБА_1  та ОСОБА_6  зареєстрував на себе, як єдиний спадкоємець. При укладенні договору дарування між ОСОБА_3  та його сестрою ОСОБА_1 , жодних обтяжень та арештів не було виявлено по земельній ділянці площею 1,1307 га, яка розташована на території Маломокрянської сільської ради Яворівського району Львівської області. Підстав вважати, що після укладення договору дарування дарувальник  ОСОБА_3  продовжує фактично володіти та користуватись земельною ділянкою відсутні, так як  ОСОБА_3  фактично перебуває на постійному місці проживання закордоном, крім цього  ОСОБА_3  ніколи не користувався спірною земельною ділянкою, так як спірною земельною ділянкою постійно на протязі багатьох років користувалися його сестри -  ОСОБА_1  та ОСОБА_6 . У ОСОБА_3  існує нерухоме майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, так як він успадкував не тільки земельні ділянки, але і будинок під номером АДРЕСА_1 . Крім того, у разі набрання законної сили рішення по справі № 448/527/24, спірна земельна ділянка буде реалізована на аукціоні в межах виконавчого провадження з метою задоволення вимог позивача (ВП № 73813163) відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», однак так як, рішення суду по справі № 448/778/23 про стягнення заборгованості за письмовою заявою ОСОБА_2 прийняте заочне, ОСОБА_3 має право звернутися з заявою до суду на перегляд заочного рішення відповідно до глави 11 ЦПК України, чим спричинить порушення прав майбутніх покупців даної земельної ділянки.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились про причини неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Від представника позивача надійшла заява про відкладення справи, у зв`язку з відпусткою, однак колегія суддів не вважає причину поважною, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України)
Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам повністю відповідає.
Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2023 року у справі № 448/778/23 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_3 , на користь позивача суму боргу за договором позики від 17 березня 2023 року в розмірі 36 000 (тридцять шість тисяч) доларів США в гривневому еквіваленті по курсу Національного Банку України на день платежу, 3% річних у розмірі 3354 (три тисячі триста п`ятдесят чотири) гривні 29 копійок та судовий збір -13 198 (тринадцять тисяч сто дев`яносто вісім) гривень 20 копійок. 
Рішення суду набрало законної сили.
Приватним виконавцем 12 січня 2024 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 73813163 із примусового виконання вищезазначеного рішення суду (а.с.9).
Між ОСОБА_3  від імені якого на підставі довіреності діє ОСОБА_5  та ОСОБА_1  06 грудня 2023 року був укладений договір дарування земельної ділянки площею 1,1307 га, яка розташована на території Маломокрянської сільської ради Яворівського району Львівської області, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4622484400:05:000:0030, посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівсьої області Яксманицьким Р.С., зареєстрований в реєстрі за № 4518 (а.с.10-11).
Встановлено, що земельна ділянка, загальною площею 1,1307 га, кадастровий номер 4622484400:05:000:0030, належить відповідачці ОСОБА_1 в цілому, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01 березня 2024 року (а.с. 15).
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Свій позов позивач обґрунтовує тим, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки від 06.12.2023 є фіктивними, оскільки, відчужуючи земельну ділянку ОСОБА_3 був обізнаний про наявність рішення від 30.10.2023 про стягнення з нього грошових коштів.
З матеріалів справи вбачається, що відчуження майна здійснено ОСОБА_3 до набрання законної сили судовим рішення про стягнення з нього грошових коштів.
Судом встановлено, що зобов`язання боржником не виконано.
Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Зазначене узгоджується з правовими висновками викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц.
Таким чином, оспорюваний договір дарування вчинений між близькими родичами (оскільки брат подарував земельну ділянку сестрі), був направлений на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок рішення суду.
Ураховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення позивачем, як стягувачем на його майно, як боржника, так як спірні договори укладені після відкриття провадження до набрання рішенням Мостиського районного суду Львівської області законної сили у справі №448/778/23, тому наявні підстави для висновку про визнання оспорюваного договору дарування земельної ділянки недійсним.
З врахування вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта є необґрунтованими, свідчать про неправильне, довільне тлумачення норм матеріального права та переоцінку фактичних обставин справи в свою користь.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено – 11.07.2025.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 29 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня ухвалення.

Повний текст постанови складено: 11.07.2025

Головуючий                                                        
Судді