ОКРЕМА ДУМКА

27 серпня 2025 року 
м. Київ
справа №990/280/24
адміністративне провадження №П/990/280/24

Окрема думка судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Берназюка Я.О. на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року у справі № 990/280/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку, яка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

Рішенням більшості колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 серпня 2025 року позов задоволено:

Визнати протиправною бездіяльність Вищої ради правосуддя щодо неприйняття рішення за зверненням зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2024 року № 03-18/9650/24.

Зобов`язати Вищу раду правосуддя розглянути по суті звернення зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2024 року № 03-18/9650/24 у порядку, встановленому главою 24 розділу ІІ Регламенту ВРП та відповідно до повноважень Вищої ради правосуддя, закріплених у пункті 7 частини першої статті 131 Конституції України, пункті 9 частини першої статті 3, статтях 73, 74 Закону України "Про Вищу раду правосуддя".

Не погоджуюсь із висновками Суду та вважаю, що у задоволенні позову належало відмовити повністю, оскільки рішення у цій справі ґрунтується на неоднозначному тлумаченні норм законодавства і, на моє переконання, створює ризики для подальшої правозастосовної практики та не враховує належним чином процесуальну перепону - відсутність у позивача права на звернення до адміністративного суду.

I. Відсутність у позивача права на позов (locus standi) як безумовна підстава для відмови
Ключовим процесуальним питанням у цій справі, якому, на мій погляд, Суд не надав достатньої оцінки, є відсутність у позивача, як фізичної особи, порушеного суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, що є ключовою передумовою для доступу до адміністративного судочинства.

1.1. Підміна суб`єкта звернення та відсутність порушеного права.
Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 КАС України, є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частина перша статті 5 КАС України імперативно встановлює, що кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У цій справі позов подано фізичною особою. Однак ані позовна заява, ані рішення Суду не містять жодного обґрунтування, як саме інкримінована ВРП бездіяльність порушила особисті, індивідуальні права чи інтереси позивача. Усе рішення Суд обґрунтовує захистом "авторитету правосуддя" та «колективних інтересів зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києва».

Конституційна гарантія судового захисту, закріплена у статті 55 Конституції України, стосується насамперед захисту конкретних, особистих прав і свобод людини і громадянина. Адміністративне судочинство не є інструментом для вирішення абстрактних правових спорів або захисту загального правопорядку за ініціативою особи, чиє суб`єктивне право безпосередньо не зазнало порушення. Звернення голови суду на виконання рішення зборів суддів є реалізацією повноважень органу суддівського самоврядування, а не захистом його особистого права як фізичної особи.

Позивач діяв не у власних інтересах, а як голова суду на виконання рішення зборів суддів. Його інтерес у цій справі є опосередкованим та функціональним, пов`язаним із виконанням адміністративної посади, а не особистим. Отже, відсутній чіткий і безпосередній зв`язок між бездіяльністю ВРП та порушенням суб`єктивного права позивача як фізичної особи.

Таким чином, відбулася підміна належного суб`єкта звернення: замість захисту індивідуального права фізичної особи, що є серцевиною адміністративного судочинства, Суд, на мою думку, фактично розширив сферу адміністративного судочинства на захист інституційних інтересів органу суддівського самоврядування (зборів суддів ОАСК), які мали б вирішуватися в іншому порядку, зокрема через механізми суддівського самоврядування, а не через індивідуальний позов. Позивач не довів, що оскаржувана бездіяльність спричинила для нього особисто виникнення будь-яких обов`язків чи обмеження прав, свобод або інтересів.

Задовольнивши цей позов, Суд не лише оминув важливу процесуальну передумову, але й застосував підхід, який розширює межі адміністративного судочинства порівняно з усталеною практикою, перетворивши його з інструменту захисту суб`єктивних прав особи на механізм вирішення інституційних суперечок. Це виходить за межі юрисдикційного завдання адміністративних судів, встановленого статтею 2 КАС України.

II. Кваліфікація звернення та розширення поняття «втручання»
Основний висновок рішення Суду про те, що звернення зборів суддів ОАСК від 24 липня 2024 року є саме повідомленням про загрозу незалежності у розумінні статті 73 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», видається юридично вразливою та становить надмірно широке тлумачення закону, що може призвести до небажаних наслідків у правозастосовній практиці.

2.1. Невідповідність змісту звернення вимогам закону.
У зазначеному зверненні йшлося про організаційні та технічні аспекти кваліфікаційного оцінювання, що проводилося ВККС: якість тестових завдань, неналежний стан приміщення для іспиту, відсутність атестату відповідності інформаційної системи.

По суті, це є колективною скаргою на якість та організацію роботи іншого органу суддівського врядування. Таке звернення не містить відомостей про тиск, вплив чи втручання у діяльність конкретного судді чи суду саме при здійсненні правосуддя, що є ключовим критерієм для застосування спеціальної процедури за статтею 73 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

Метою цієї статті є захист від зовнішнього тиску та посягань на незалежність судової гілки влади. Натомість, звернення зборів суддів ОАСК стосується внутрішніх організаційних питань функціонування іншого органу в системі правосуддя - ВККС. Кваліфікація таких організаційних недоліків як «підриву авторитету правосуддя» є розширенням тлумачення, що розмиває межі між конструктивною критикою та реальною загрозою. Якщо дотримуватися підходів судового рішення, будь-який адміністративний недолік, від затримки з фінансуванням до помилок у роботі автоматизованої системи документообігу, можна буде трактувати як підставу для застосування екстраординарних заходів реагування, передбачених статтею 73 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», що не відповідає її меті.

Слід чітко розмежовувати внутрішньосистемну критику організаційних процесів, якою по суті є звернення зборів суддів, та зовнішній тиск, для протидії якому і запроваджено механізм статті 73 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Ототожнення цих понять не лише викривляє мету закону, але й створює ризик нівелювання самого інструменту: якщо будь-який організаційний недолік трактувати як загрозу незалежності, це може знецінити реагування на справжні випадки тиску на суддів.

2.2. Прецедент розширеного тлумачення.
Суд, кваліфікувавши таку скаргу як повідомлення про "підрив авторитету правосуддя", фактично прирівняв будь-яку критику чи незгоду з діями органів системи правосуддя до загрози незалежності суддів. Такий підхід є досить спірним, оскільки спотворює саму суть інституту повідомлення про втручання, перетворюючи його з інструменту захисту від реального тиску на «створення штучних конфліктів».

III. Надмірний формалізм та ігнорування фактичних дій відповідача
Висновок Суду про протиправну бездіяльність ВРП, на моє переконання, є проявом надмірного формалізму, який недостатньо враховує фактичні дії відповідача та відсутність реальних негативних наслідків для позивача.

ВРП не вчинила протиправної бездіяльності. Отримавши звернення, вона зареєструвала його, передала на розгляд до відповідних структурних підрозділів секретаріату для опрацювання та, за результатами, надала відповідь у формі листа № 23557/0/9-24 від 31 липня 2024 року. У цьому листі було роз`яснено дискреційний характер повноважень ВККС та вказано на належний спосіб захисту - судове оскарження дій Комісії. 

По суті, Суд вдався до підміни понять, кваліфікувавши як протиправну бездіяльність не відсутність реакції як такої, а обрання ВРП іншої, на думку суду, неналежної форми реагування. Однак, відповідно до сталої судової практики, бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, повне утримання від вчинення дій, передбачених законом. У цій справі ВРП вчинила активні дії: зареєструвала звернення, опрацювала його та надала відповідь по суті. Таким чином, спір стосується не бездіяльності, а форми та змісту вчинених дій.

Більше того, Суд, на мою думку, недостатньо обґрунтував, яким чином ця суто процедурна розбіжність (відповідь листом, а не ухвалення колегіального рішення) призвела до порушення прав саме позивача. Навіть якби звернення розглянули за процедурою статті 73 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», найбільш імовірним результатом було б ухвалення рішення про відсутність підстав для вжиття заходів, оскільки ВРП не має повноважень втручатися в організацію роботи ВККС. 

Таким чином, навіть визнаючи можливі процедурні недоліки в реакції ВРП, вважаю, що вони не набули рівня порушення суб`єктивних прав позивача

IV. Втручання у дискреційні повноваження конституційного органу
Зобов`язуючи ВРП розглянути звернення у конкретному порядку, визначеному її Регламентом, Суд виходить за межі своїх повноважень і втручається в організаційну автономію та дискреційні повноваження Вищої ради правосуддя.

Попередня кваліфікація вхідної кореспонденції та вибір процедури її розгляду є елементом організаційної діяльності та належить до виключних дискреційних повноважень ВРП, що є складовою її інституційної автономії як незалежного конституційного органу. Нав`язуючи ВРП конкретну процедуру розгляду, Суд, по суті, формує прецедент, який можна розцінити як втручання у внутрішню організаційну діяльність ВРП, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства та порушує фундаментальний принцип розподілу влад. Суд не повинен підміняти собою інший державний орган, вказуючи, як саме тому організовувати свою внутрішню роботу.

При цьому не заперечую важливості теми незалежності суддів та авторитету правосуддя як суспільних цінностей, однак їхній захист має здійснюватися належними суб`єктами й у відповідних процедурах.

V. Неточність у нормативному обґрунтуванні рішення
Наостанок, не можу оминути увагою певну неточність у правовому обґрунтуванні рішення, яка, на мій погляд, істотно впливає на його переконливість.

У пункті 63 рішення зазначено: "авторитет правосуддя є конституційною цінністю (стаття 34 Конституції України)". Це твердження не цілком коректно відображає зміст цитованої норми. Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. 

Хоча частина третя статті 34 Конституції України дійсно передбачає можливість обмеження свободи слова для «підтримання авторитету і неупередженості правосуддя», вона встановлює межі для реалізації прав громадян, а не визначає "авторитет правосуддя" як самостійну конституційну цінність, що підлягає захисту в порядку адміністративного судочинства за позовом судді. 

Висновок

Враховуючи викладене, вважаю, що у задоволенні позову потрібно було відмовити повністю через відсутність у позивача права на позов. Крім того, позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки ВРП не вчиняла протиправної бездіяльності, а діяла в межах своєї компетенції та дискреційних повноважень. 

Суддя                                                                                                              Я.О. Берназюк