КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 372/1444/25                                                               Головуючий у суді І інстанції Кравченко М.В.
Провадження № 33/824/3443/2025                                                   Головуючий у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
26 червня 2025 року                                                    м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі судді Голуб С.А., перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 - адвоката Асатрян Олени Вікторівни на постанову Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого водієм у ТОВ «Нова Логістична Компанія», за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
 
в с т а н о в и в:
 
Постановою Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850,00 грн, а також стягнуто судовий збір в розмірі 605,60 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 19 травня 2025 року захисник ОСОБА_1 - адвокат Асатрян О.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій порушила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, мотивуючи його тим, що в судовому засіданні під час слухання та оголошення вступної та резолютивної частини постанови ОСОБА_1 присутній не був, а з повним текстом оскаржуваного рішення він ознайомився лише 08 травня 2025 року, отримавши його рекомендованим листом.
Перевіривши матеріали справи та аргументи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником та в окремих випадках прокурором. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні цього строку відмовлено.
За змістом положень ч. 2 ст. 294 КУпАП строк на апеляційне оскарження постанови судді, пропущений із поважних причин, може бути поновлений особі, яка звертається із відповідним клопотанням.
При цьому під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.
Такий підхід до визначення категорії поважності причин пропуску процесуального строку окреслено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2020 року в справі № 9901/546/19, у якій також зазначено, що приписами процесуального закону чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.
Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні відповідного процесуального документу, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Визначаючи зміст поняття «поважні причини», апеляційний суд бере до уваги й висновки щодо застосування норм права, викладені у рішенні Верховного Суду України від 13 вересня 2006 року у справі №6-26370кс04, де зазначено, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим.
Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено.
Відповідно до глави 21 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, та її захисник зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
У даній справі оскаржувана постанова суду першої інстанції прийнята 11 квітня 2025 року, тому останнім днем подання на неї апеляційної скарги було 21 квітня 2025 року.
Разом з тим, з апеляційною скаргою захисник ОСОБА_1 - адвокат Асатрян О.В. звернулася лише 19 травня 2025 року.
Як вбачається з матеріалів справи, оформлений відносно ОСОБА_1 адміністративний матеріал за ст. 124 КУпАП надійшов до суду першої інстанції від ГУ НП в Київській області 19 березня 2025 року.
Судом першої інстанції вживалися заходи із повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, а саме шляхом направлення і отримання SMS- повідомлення на номер телефону НОМЕР_1 , який ОСОБА_1 надав співробітникам поліції під час складання протоколу (а.с. 14, 33).
Зі змісту постанови Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 був присутній в судовому засіданні при розгляді справи про адміністративне правопорушення.
Зокрема, із вказаної постанови слідує, що під час розгляду справи в суді ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав, надав загалом аналогічні пояснення про механізм виникнення ДТП, однак вважав, що він перед початком буксирування автомобіля здійснив всі необхідні дії задля уникнення під час буксирування непередбачуваних ситуації, які могли призвести ДТП, але через несправність рульового механізму чи іншої несправності вивернулись колеса автомобіля, який він буксирував, тому відбулося зіткнення (а.с. 36, 37).
Підстав ставити під сумнів факт присутності ОСОБА_1 в судовому засіданні в апеляційного суду немає, оскільки зазначена обставина об`єктивно вбачається із судового рішення, що оскаржується і не спростована захисником останнього тими доказами, які долучені до матеріалів апеляційної скарги.
Отже, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 був присутній в судовому засіданні 11 квітня 2025 року, надавав пояснення та достовірно знав про результат прийнятого рішення, порядок і строки його оскарження.
Сам по собі факт отримання копії постанови 08 травня 2025 року, за наявності обставин щодо обізнаності із результатом розгляду справи, не може свідчити про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови.
Вимоги КУпАП не пов`язують строк оскарження постанови в справі про адміністративне правопорушення з часом одержання її копії, у зв`язку з чим посилання скаржника на цю обставину, як на підставу для поновлення строку на оскарження постанови, не ґрунтується на законі.
Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
У абзацах другому, третьому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 верховенство права охарактеризовано як панування права в суспільстві. Верховенство права, за позицією Суду, вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню
У пункті 40 справи «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.
Сутність цього принципу полягає у тому, що в разі винесення судом рішення, що набрало законної сили, воно не може бути піддане сумніву.
Окрім цього 20 вересня 2022 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Завалій та інші проти України» (заяви № 23342/14, 42968/15, 1686/17, 64516/17; далі також Рішення), у якому зазначив, що вже встановлював порушення принципу юридичної визначеності за подібних обставин у рішеннях у справах «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, від 03.04.2008) та «Устименко проти України» (заява № 32053/13, від 29.10.2015). І, беручи до уваги обставини заяв, Суд не вбачає підстав для іншого висновку в цій справі. Суди, порушуючи принцип юридичної визначеності, приймали до розгляду за відсутності достатніх підстав і задовольняли скарги, подані поза межами встановленого законодавством десятиденного строку для апеляційного оскарження.
ЄСПЛ визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип юридичної визначеності.
ЄСПЛ в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань.
Апеляційний суд звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30 червня 2006 року у справі «Каменівська проти України» (заява №18941/04), у якій наголошено, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. Guйrin v. France, рішення від 29.07.1998, п. 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998, Reports 1998-VIII, с. 3255, п. 45).
Захисник ОСОБА_1 - адвокат Асатрян О.В. не навела змістовних і вагомих аргументів щодо вчинення всіх необхідних і можливих дій, які б вказували на бажання реалізувати свої процесуальні права, а саме без невиправданих затримок та за відсутності зайвих зволікань скористатись правом на подання апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, не довела, що в цій справі можливість вчасного подання апеляційної скарги не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від власного волевиявлення ОСОБА_1 .
У клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження не надано логічного та зрозумілого пояснення тому, що саме перешкоджало ОСОБА_1 після прийняття та оприлюднення в ЄДРСР постанови суду реалізувати своє право на апеляційне оскарження судового рішення протягом встановленого законом строку і доказів того, що він вживав відповідних заходів, спрямованих на фактичне отримання постанови на протязі десятиденного строку теж не надано.
Таким чином, доводи захисника ОСОБА_1 - адвоката Асатрян О.В. наведені в обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, не містять посилань на обставини, що об`єктивно унеможливили апеляційне оскарження постанови Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2025 року у передбачений законом строк, а пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку учасника провадження щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі не є поважною причиною пропуску строку.
За таких обставин, надаючи оцінку доводам захисника ОСОБА_1 - адвоката Асатрян О.В. щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та наявним у матеріалах справи доказам в їх сукупності та співставленні, апеляційний суд вважає, що такі причини є неповажними, а відтак відмовляє у поновленні процесуального строку та з підстав, передбачених ч. 2 ст. 294 КУпАП, повертає апеляційну скаргу з доданими до неї матеріалами особі, яка її подала.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_1 - адвоката Асатрян Олени Вікторівни про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення № 372/1444/25 відмовити.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Асатрян Олени Вікторівни на постанову Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення разом з доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          С.А. Голуб