ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 539/4364/20
провадження № 51-5560 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
 
головуючого судді                                              ОСОБА_1 ,
суддів:                                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                        ОСОБА_4 ,
прокурора                                                              ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                              ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 березня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року стосовно 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Лукім`я Оржицького району
Полтавської області, зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 343 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Лубенський міськрайонний суд Полтавської області вироком від 21 березня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, засудив ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 343 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнив його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
За обставин, детально викладених у судових рішеннях, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, перебуваючи 07 серпня 2020 року приблизно о 21:25 біля будинку № 12 на вул. Першотравневій у м. Лубни Полтавської області, маючи умисел, спрямований на вплив у будь-якій формі на працівника правоохоронного органу, з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, усвідомлюючи неправомірність і суспільну небезпеку впливу на працівників правоохоронних органів, бажаючи втрутитись у їхню діяльність з метою перешкодити проведенню слідчих дій, намагався вплинути на працівників правоохоронних органів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які проводили слідчі та оперативні дії, для запобігання затриманню підозрюваних ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . 
ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, однак не досяг своїх цілей з причин, що не залежали від його волі.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погодившись із судовими рішеннями через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Свої вимоги захисник мотивує тим, що:
- потерпілі не дотримались вимог Закону України «Про Національну поліцію», Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) при виконанні службових обов`язків, самі спотворили обставини та безпідставно звинуватили ОСОБА_7 з метою уникнення відповідальності за порушення вимог чинного законодавства;
- ОСОБА_7 не вчиняв впливу на працівників поліції, не мав прямого умислу, тому в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 343 КК;
- розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався упередженим суддею, оскільки було порушено процедуру судового розгляду, зокрема, після зміни прокурором обвинувачення;
- висновки суду ґрунтуються на суперечливих показаннях потерпілих, які повністю спростовуються наявними у справі доказами та доводять невинуватість ОСОБА_7 в інкримінованому кримінальному правопорушенні;
- суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання експертів про надання додаткових матеріалів, необхідних для складання висновку експерта, внаслідок чого залишилась невиконаною ухвала суду про проведення експертизи, що свідчить про неповноту судового розгляду;
- вирок не містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, після зміни обвинувачення суд не дослідив докази, не допитав потерпілих;
- суд апеляційної інстанції:
- підтримав допущені судом першої інстанції порушення ч. 3 ст. 338 КПК;
- в порушення вимог ст. 405 КПК не доповів доводи сторони захисту щодо доданого до апеляційної скарги заперечення на ухвалу судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 жовтня 2024 року щодо відводу судді, не розглянув його, чим порушив права ОСОБА_7 ;
- перевіряючи доводи апеляційної скарги, не дослідив докази та формально послався на висновки суду;
- постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. 
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав доводи касаційної скарги та просив їх задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника, просив залишити оскаржувані судові рішення стосовно ОСОБА_7 без зміни.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу;переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Під час перевірки доводів касаційної скарги Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
У поданій касаційній скарзі захисник  ОСОБА_6  покликається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що, на його думку, призвело до безпідставного засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 343 КК.
Касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на які є посилання в касаційній скарзі захисника, оскільки такі доводи відповідно до вимог ст. 438 КПК перевірці у касаційному порядку не підлягають.
Інші, викладені в касаційній скарзі доводи сторони захисту, Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їхню оцінку за критеріями, визначеними у зазначеній статті, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Оцінка доказів здійснюється судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 343 КК, правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Той факт, що ОСОБА_7 намагався вплинути на працівників правоохоронних органів з метою перешкодити виконанню ними службових обов`язків, суд першої інстанції встановив, урахувавши, зокрема:
- показання потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ;
відомості, які містяться у:
- протоколі огляду місця події від 08 серпня 2020 року;
- протоколах огляду від 16 вересня, 12 листопада 2020 року з додатками до них, згідно з якими під час проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №12020170000000365 на місце їх проведення, яке було оточене працівниками правоохоронних органів, прибули особи, серед яких був ОСОБА_7 . Слідчі дії проводилися слідчими слідчого управління ГУНП в Полтавській області ОСОБА_9 , ОСОБА_8 за оперативного супроводження оперативними співробітниками УСБУ в Полтавській області ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . Безпеку учасників слідчих дій здійснював спецпідрозділ УСБУ в Полтавській області. Працівники слідчого управління ГУНП в Полтавській області, спецпідрозділ УСБУ в Полтавській області, працівники групи реагування патрульної поліції Лубенського ВП ГУНП в Полтавській області були одягнуті у спеціальний одяг, який дає чітко зрозуміти, що всі вони є працівниками правоохоронного органу. ОСОБА_7 кілька разів намагався прорватися на обмежену територію, відштовхнути працівників правоохоронних органів та знищити процесуальні документи, речові докази, які знаходилися на багажнику автомобіля, а також нецензурно лаявся в бік працівників правоохоронних органів. Працівниками УСБУ в Полтавській області, слідчими слідчого управління ГУНП в Полтавській області були припинені протиправні дії ОСОБА_7 ;
- протоколах проведення слідчого експерименту від 05 листопада 2020 року (з додатками до них) за участю потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ;
- протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 листопада 2020 року, згідно з якими потерпілі впізнали ОСОБА_7 як особу, яка перешкоджала їхній діяльності;
- копіях документів, вилучених з кримінального провадження № 12020170000000365 від 07 липня 2020 року за ч. 2 ст. 189 КК;
- висновку експерта № СЕ-19/117-22/14370-ФП від 15 листопада 2022 року.
Отже, дослідивши зібрані у справі докази та здійснивши їх аналіз, суд першої інстанції встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 343 КК, й, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому суспільно небезпечне діяння та його винуватість доведена поза розумним сумнівом. 
Заразом суд першої інстанції дав критичну оцінку показанням обвинуваченого щодо невизнання ним своєї провини у вчиненому, визнавши їх такими, що надані з метою уникнення кримінальної відповідальності, зазначивши, що вони повністю спростовуються встановленими під час судового розгляду фактичними обставинами та зібраними у справі доказами.
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Як установлено з матеріалів кримінального провадження та технічних носіїв запису судових засідань, під час судового розгляду в суді першої інстанції учасникам процесу, в тому числі й стороні захисту, було забезпечено право на відстоювання своєї позиції.
Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог статей 337, 338 КПК, в межах пред`явленого обвинувачення, та діям ОСОБА_7 дано правильну юридичну оцінку. Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 343 КК, належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а його вирок містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, в ньому викладені дані про спосіб і мотив вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин, тобто в цілому вирок відповідає вимогам статей 368, 370, 373, 374 КПК.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах зміненого обвинувачення.
Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на певний строк, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, дані про його особу, зокрема те, що він офіційно не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, тобто дотримався вимог статей 50, 65-67 КК. 
Водночас, ураховуючи, що з дня вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, минув строк давності притягнення особи до відповідальності, звільнив обвинуваченого від призначеного покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК. 
Наведені в касаційній скарзі доводи захисника, аналогічні доводам його апеляційної скарги, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції, в цілому з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 414 КПК проаналізував їх, дав на них відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, досліджених місцевим судом і врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення й належним чином умотивував свої висновки, вказавши на таке.
Так, відповідно до приписів ст. 343 КК під втручанням слід розуміти конкретні дії, спрямовані на перешкоду у виконанні працівниками правоохоронних органів службових обов`язків або на досягнення прийняття неправомірного рішення. Вплив може проявлятися в умовлянні, шантажуванні потерпілого, погрозі відмовити у наданні законних благ, а також у будь-якій іншій формі. 
Потерпілими від цього кримінального правопорушення є тільки працівники правоохоронних органів.
Кримінальне правопорушення вважається закінченим з моменту втручання в діяльність працівника правоохоронного органу, незалежно від того, чи призвело це до прийняття ним незаконного рішення, чи перешкодило виконанню своїх обов'язків.
Частиною 2 указаної статті передбачена кримінальна відповідальність, зокрема, за перешкоджання затриманню особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. 
За результатом перевірки матеріалів кримінального провадження суд установив, що ОСОБА_7 , поводячись агресивно, намагався пройти крізь наряд поліції для запобігання затриманню підозрюваних, дістати процесуальні документи, які знаходилися на капоті службового автомобіля, перешкодити працівникам правоохоронних органів проводити слідчі дії, на зауваження та прохання останніх поводитися спокійно не реагував, виражався нецензурною лайкою в їхній бік, підбурював людей, які знаходилися навколо, вимагаючи припинити проведення слідчих дій, чим намагався здійснити вплив на правоохоронців.  
Таким чином апеляційний суд підтвердив висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 343 КК, та, даючи відповідь на доводи сторони захисту в цій частині, зазначив, що вони спростовуються сукупністю всіх доказів у справі, зокрема, показаннями потерпілих і даними відеозаписів, долучених до протоколів огляду від 16 вересня, 12 листопада 2020 року. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи захисника про відсутність у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, та порушення, на його думку, судового розгляду після зміни прокурором обвинувачення, не знайшов допущення порушень, на які вказував захисник, тому визнав ці доводи безпідставними. При цьому вказав на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до зміненого в порядку статті 338 КПК прокурором обвинувачення, яке визнав доведеним, потерпілі отримали змінений обвинувальний акт, у своїх заявах погодились зі зміненим обвинуваченням, просили розглядати обвинувальний акт без їхньої участі, підтримали раніше надані показання, доповнень не мали. 
Також апеляційний суд не встановив порушень у частині невиконання ухвали суду першої інстанції про призначення судово-фоноскопічної експертизи за клопотанням прокурора, оскільки останній в подальшому відмовився від свого клопотання. Тобто фактично зникла підстава для проведення цієї експертизи і виконання відповідної ухвали суду. 
Провівши перевірку матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції не виявив підстав для скасування вироку місцевого суду та закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 й зазначив про те, що доводи захисника не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у намаганні вчинити вплив на працівників правоохоронних органів задля запобігання затриманню підозрюваних осіб і щодо обґрунтованості звільнення обвинуваченого від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.
Даючи оцінку доводам сторони захисту, суд апеляційної інстанції проаналізував усі встановлені судом першої інстанції обставини, зібрані у справі докази та не встановив порушень КПК, які би стали підставою для скасування вироку.
Колегія суддів погоджується з викладеними у судових рішеннях висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до  ст. 94 цього Кодексу, уважає їх достатньо обґрунтованими та переконливими.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Що стосується доводів сторони захисту про те, що суд апеляційної інстанції не доповів і не розглянув доводи доданого до апеляційної скарги заперечення на ухвалу судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 жовтня 2024 року, то Суд зазначає про таке.
Під час судового розгляду ОСОБА_7 , не погоджуючись із діями судді, заявив відвід судді ОСОБА_16 , у задоволенні якого було відмовлено ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 жовтня 2023 року. 
Розглянувши заяву ОСОБА_7 , суд не встановив визначених статтею 75 КПК підстав для її задоволення за викладених у ній обставин та будь-яких порушень суддею ОСОБА_16 порядку проведення судового розгляду справи, які б перешкоджали реалізації права обвинуваченого на захист. 
Захисник, оскаржуючи в апеляційному порядку вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 , подав заперечення на вказану ухвалу з наведенням тих же обставин, які були викладені обвинуваченим у заяві про відвід. Водночас сама апеляційна скарга захисника не містить доводів щодо упередженості, на їхню думку, судді першої інстанції.
За змістом ухвали предметом перевірки суду апеляційної інстанції були доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, що відповідає приписам статті 405 КПК. За результатом апеляційного перегляду суд залишив апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.
Відтак суд апеляційної інстанції також не встановив обставин, які свідчили б про наявність підстав, передбачених нормами кримінального процесуального закону, які безумовно виключають можливість участі судді ОСОБА_16 у розгляді кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , хоча і не навів у своєму рішенні мотивів щодо поданих заперечень. 
Беззаперечних доводів, які би ставили під сумнів законність судових рішень, умотивованість їхніх висновків щодо наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 343 КК, захисник у касаційній скарзі не навів.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 березня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                           ОСОБА_3