П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/8399/25	
Перша інстанція: суддя Марин П.П.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого:          Градовського Ю.М.
суддів:          Єщенка О.В.,
          Скрипченка В.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025р. про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними накази (в частині) та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2025р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Генерального штабу ЗСУ, ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправним (незаконним) п.21 наказу начальника Генерального штабу ЗСУ (по особовому складу) від 28.01.2025р. №218-РС стосовно старшого солдата ОСОБА_1 в частині звільнення з займаної посади і призначення до 115 запасної роти ВЧ НОМЕР_1 на посаду солдата резерву;
- визнати протиправним (незаконним) пп.1.10. п.1 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 1.02.2025р. №34 стосовно старшого солдата ОСОБА_1 ;
- зобов`язати начальника Генерального штабу ЗСУ скасувати п.21 наказу начальника Генерального штабу ЗСУ (по особовому складу) від 28 січня 2025р. №218-РС стосовно старшого солдата ОСОБА_1 в частині звільнення з займаної посади і призначення до 115 запасної роти ВЧ НОМЕР_1 на посаду солдата резерву, як такий, що не відповідає чинному законодавству України;
- зобов`язати командира ВЧ НОМЕР_1 скасувати пп.1.10. п.1 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 1.02.2025р. №34 стосовно старшого солдата ОСОБА_1 
24.03.2025р. ОСОБА_2 подав заяву до суду про забезпечення позову, в якій просив заборонити використання старшого солдата ОСОБА_1 при ведені бойових дій та залучати його до виконання бойових (спеціальних) завдань поза межами постійної дислокації ВЧ НОМЕР_1 до завершення розгляду даної справи судом та набранням рішенням суду законної сили.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначив, що предметом розгляду є встановлення правомірності наказу начальника Генерального штабу ЗСУ видано наказ №218-РС (по особовому складу) відповідно до п.21 якого позивача звільнено з займаної посади у ВЧ НОМЕР_2 та призначено на посаду у ВЧ НОМЕР_1 .
Позивач вказав на те, що на теперішній час, попри зауваження та скарги з боку позивача, командування на це не реагує, натомість продовжує підготовку та використання позивача в складі ВЧ НОМЕР_1 в районах проведення бойових дій, за обставин, що загрожують їй смертю у зв`язку з воєнними діями та збройним конфліктом. 
За твердженнями позивача, у випадку не вжиття судом заходів забезпечення позову, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, інтересам та життю позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а життя взагалі не повернеш.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі №420/8399/25 - відмовлено.
Не погодившись із даним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким вжити заходи забезпечення позову.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Приймаючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено, а також до заяви не додано належних, достатніх, допустимих, та юридично спроможних доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам, та охоронюваним законом інтересам позивача або про те, що захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття відповідних заходів забезпечення позову. До того ж, можливе настання негативних наслідків не є безумовною підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. При цьому, суд першої інстанції вказав на те, що позивач фактично просить заборонити командиру ВЧ НОМЕР_1 віддавати бойові накази військовослужбовцю в умовах воєнного стану.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (ч.2 ст.150 КАС України).
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно із Рекомендацією №R(89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989р., рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акту може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акту Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.11.2018р. у справі №826/8556/17.
Враховуючи викладене, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи, що вданому випадку предметом даного спору є визнання протиправним та скасування наказу Генерального штабу ЗСУ (по особовому складу) від 28 січня 2025р. за №218-РС та в частині пп.1.10. п.1 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 1.02.2025р. №34 стосовно старшого солдата ОСОБА_1 ..
При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що протиправність рішення відповідача не є очевидною та підлягає доведенню в ході розгляду даної адміністративної справи, а тому, задоволення заяви про забезпечення позову у даному випадку буде вирішенням судом позовних вимог по суті та виходом за межі підстав для забезпечення позову, які передбачені ст.151 КАС України.
Тому сам факт прийняття суб`єктом владних повноважень (відповідачем) рішення чи вчинення дій, які, на думку заявника, порушують його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення чи дії є очевидно протиправними і що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів особи (позивача) підлягає доведенню.
Окрім того, сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.
Що стосується посилання апелянта на те, що він може бути залучений до виконання бойових завдань в районах проведення бойових дій, що становитиме небезпеку заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, то судова колегія зазначає наступне.
Так, Указом Президента України від 24.02.2022р. за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ, введено на всій території України воєнний стан із 5:30год. 24.02.2022р., та який станом на теперішній час триває.
Положеннями ст.30 Закону №548-XIV передбачено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
У свою чергу, відповідно до п.10 ч.3 ст.151 КАС України, не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Отже, судова колегія вважає, що позивач фактично просить заборонити командиру ВЧ НОМЕР_1 віддавати бойові накази військовослужбовцю в умовах воєнного стану.
Враховуючи вказане, судова колегія зазначає, що ОСОБА_1 не підтвердив, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що сама лише незгода позивача із рішенням суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання його протиправним ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.
Також, судова колегія бере до уваги той факт, що по рішенням Одеського окружного адміністративного суду у задоволенні вищезазначених позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені заявником мотиви вжиття заходів забезпечення позову є необґрунтованими та такими, що не свідчать про можливість настання негативних наслідків для ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
На думку судової колегії, викладені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.
За таких обставин, судова колегія вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.312,316,325,328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025р. про відмову у забезпеченні позову - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                Ю.М. Градовський

Судді                                                                                                          О.В. Єщенко

                                                                                                       В.О. Скрипченко