Справа № 450/775/25                                Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д. А. 
Провадження № 22-ц/811/1247/25                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       22 липня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - суддіНіткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
розглянувшив порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Яцишина Андрія Володимировича на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 березня 2025 року в складі судді Кукси Д.А. у справі за позовом акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
встановив:
У лютому 2025 року позивач АТ «Таскомбанк» звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Заявою-договором №002/13864152-СК SB від 19.01.2022 року в розмірі 55 332,26 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту - 38000 грн, заборгованість по процентам - 17332,26 грн. 
Позов обгрунтований тим, що 19 січня 2022 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 укладено договір №002/16674868-СК SB на відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів та оформлення платіжної картки (з можливістю встановлення кредитного ліміту). Заяву-договір на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування від 22.08.2022 слід розуміти як Кредитний договір №002/16674868-СК SB від 22.08.2022 року. ОСОБА_1 з 19 січня 2022 року є власником поточного рахунку у гривні № НОМЕР_1 , який відкритий до Заяви-договору на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування з номером Кредитного договору №002/16674868-СК SB. Таким чином, позичальнику встановлено ліміт кредитування рахунку максимальної суми загального ліміту кредитування для вказаного продукту, а саме надані кредитні кошти в сумі 38 000 грн., з процентною ставкою за встановленим кредитним лімітом - 37%, строком до 19.01.2024. Проте, у вказаний строк отримані позичальником кошти не були повернуті. Заборгованість на 21.01.2025 року становить 55 332 грн. 26 коп, з яких заборгованість за тілом кредиту - 38 000 грн, заборгованість по процентам - 17 332,26 грн, що стверджується розрахунком заборгованості. Просив про задоволення позову. 
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 березня 2025 року позов Акціонерного товариства «Таскомбанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованість за Заявою договором №002/13864152-СК SB від 19.01.2022 у розмірі 55332 грн. 26 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» 2422 грн. 40 коп. судового збору.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якого подав адвокат Яцишин А.В. Вважає рішення таким, що не грунтується на нормах чинного законодавства України та дійсних обставин справи. 
В обгрунтування доводів апеляційної скарги покликаєься на те, що ні під час звернення до суду з позовом, ні під час розгляду справи, позивач не надав доказів на підтвердження зарахування відповідачу кредитних коштів. Надані позивачем розрахунки заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволяли б суду чи стороні відповідача перевірити, чи передавалиь в дійсності кошти позичальнику в кредит. Більше того, такі розрахунки не є первинними бухгалтерськими документами, оскільки не відповідають вимогам Закону №996-XIV.
Окрмі того, зауважує, що позивач у позовній заяві не зазначив та чітко не обгрунтував, які саме проценти ним заявлялись до стягнення, проценти за користування кредитом чи проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами.
Позовна заява та долучені до такої документи не містять жодних тверджень щодо терміну чи строку дії кредитного договору, укладеного між АТ «Таскомбанк» та відповідачем. 
Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 березня 2025 року та прийняти нове рішння, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішенню суду першої інстанції. 
Згідно із частиною 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення кредитної заборгованості, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з такого. 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення якстатті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першастатті 15 ЦК України, частина першастатті 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судоверішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права іздотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог АТ «Таскомбанк» суд першої інстанції виходив з обгрунтованості позовних вимог. Зокрема, суд вказав, що між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, умови якого позивачем виконані шляхом надання відповідачу кредитних коштів, однак відповідач взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, будь яких доказів на спростування вказаних обставин суду не надав. 
Перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції виходить з такого. 
Встановлено, що 19 січня 2022 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 підписана Заява-договір на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування (а.с. 17-19).
Згідно із умовами договору позичальник просив відкрити йому поточний рахунок у гривні, операції за якими можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів та встановити кредитний ліміт на споживчі цілі на суму 38000 грн., зі строком кредитування 12 місяців, шляхом кредитування поточного рахунку або на суму, вказану в Мобільному додатку.
Поточний рахунок операції, за яким можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів № UA2733950026204011569440000001.
Відповідно до п. 12 кредитного договору, позичальник погоджується, підтверджує та розуміє встановлену схему погашення кредитного ліміту, що передбачає обов`язків щомісячний платіж, який складається з частки (5%) від суми поточної заборгованості станом на останній робочий день місяця (у разі наявності заборгованості до суми обов`язкового щомісячного платежу включаються/додаються: суми несанкціонованого овердрафту, процентів за користування несанкціонованим овердрафтом, суми прострочених заборгованостей минулих періодів), з урахуванням змін передбачених Тарифами Банку.
У пунктах 14, 15 договору, позичальника повідомлено про орієнтовну реальну річну ставку за кредитом 43,96% (визначається відповідно до законодавства та складає кількість процентів та зазначається як у паспорті споживчого кредиту). Повідомлено про орієнтовну загальну вартість кредиту, що становить 600,57 грн (розрахунок орієнтовний та здійснений виходячи з строку кредитування 12 міс, та мінімальної суми 500,00 грн) та 240 226,94 грн (розрахунок здійснений виходячи з строку кредитування 12 міс, та максимальної суми 200000,00 грн).
Відповідно до п. 28 договору, позичальник просить вважати наведений нижче зразок його власноручного підпису або його аналоги (у тому числі мій електронний/електронний цифровий підпис) обов`язковим при здійсненні операцій за всіма рахунками, які відкриті або будуть відкриті йому в Банку.
Згідно із п. 29, позичальник засвідчує генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем, яка буде використовуватися для накладання електронного цифрового підпису в мобільному додатку з метою засвідчення його дій згідно до умов цієї Заяви-договору та умов ДКБО. Визнає, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах на паперових носіях.
Згідно із розрахунком заборгованості по кредитному договору №002/13864152-СК_SВ від 19.01.2022, укладеного з позичальником ОСОБА_1 , станом на 21.01.2022 заборгованість становить 55 332,26 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 38 000 грн, заборгованість по процентах - 17332,26 грн. (а.с.21).
Відповідно до виписки по особовому рахунку за період з 19.01.2022 по 21.01.2025 вбачається про оприбуткування на поза балансі заборгованості списаної за рахунок нарахованого резерву на підставі рішеня Правління (а.с.20). 
Крім того, з наданої виписки, в якій вказана дата операції 25.07.2023 (а.с. 20 зворот), вбачається, що у графі навпроти суми у розмірі 2080,11 грн у призначенні платежу, вказано «списання заборгованості по кредитному договору №002/13864152-СК_SP від 19.01.2022 зг. Протокольного рішення № 250723 від 25.07.2023».
За змістом ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
На підставі частини першої статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір вважається укладеним, якщо сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов відповідно до норм чинного законодавства (статті 638, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України).
Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься, зокрема принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.
Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена в статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як встановлено судом першої інстанції, на підставі заяви-анкети від 19.01.2022 укладений кредитний договір №002/13864152-СК SB від 19.01.2022 на споживчі потреби, який підписаний відповідачем, а тому, наявність підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Заява-анкета, на підставі якої було укладено кредитний договір №002/13864152-СК SB від 19.01.2022, підписана сторонами, є чинною, у встановленому законом порядку недійсною не визнавалася, сторони визначили всі істотні умови договору, а отже з 19.01.2022 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами.
Кредитний ліміт у розмірі 38 000 грн відповідачем отримано шляхом видачі платіжної картки, а тому кредитодавець виконав свої обов`язки за кредитним договором у повному обсязі та вказане спростовує доводи відповідача в цій частині.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
За ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідач заперечуючи проти розміру заборгованості також зазначав, що розрахунок заборгованості за кредитним договором №002/13864152-СК SB від 19.01.2022, не відповідає вимогам первинного документу, встановленим ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», відтак, наданий позивачем розрахунок заборгованості, не може бути доказом безспірності заборгованості та її розміру.
Зазначені твердження колегія суддів оцінює критично, виходячи з такого.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Проте, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15ц).
На підтвердження вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника, позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором №002/13864152-СК SB від 19.01.2022 та виписку по особовому рахунку.
З розрахунку заборгованості за кредитним договором №002/13864152-СК SB від 19.01.2022 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором на 21.01.2022 становить 55 332,26 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 38 000 грн, заборгованість по процентах - 17332,26 грн., що також підтверджується випискою по рахунку відповідача.
Суд першої інстанції правильно вважав, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості, враховуючи, що позивачем надані докази отримання кредитних коштів, а заперечуючи заявлений позивачем розмір заборгованості, відповідач свого розрахунку, який би спростовував доводи позивача щодо суми боргу за кредитним договором №002/13864152-СК SB від 19.01.2022, до суду не надав. Крім того, відповідач не спростував факт отримання кредиту.
Таким чином, у справі, що переглядається, позивач довів належними та допустимими доказами факт укладення з ОСОБА_1 кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань.
У свою чергу, ОСОБА_1 не спростував факту отримання кредитних коштів, а також факту неналежного виконання ним зобов`язань перед АТ «ТаскомБанк», у тому числі не спростував розмір заборгованості, заявленої до стягнення.
Колегія суддів зауважує, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Колегія суддів погоджується, що за встановленими у цій справі обставинами неналежне виконання грошових зобов`язань призвело до виникнення заборгованості за договорами, тому вимоги АТ «ТаскомБанк» про стягнення заборгованості є обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення зміні або скасуванню не підлягає, оскільки є законним та обґрунтованим.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яцишина Андрія Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 липня 2025 року.

Головуючий                 А.В. Ніткевич

Судді:                                                                С.М. Бойко

                                                                       С.М. Копняк