КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/12727/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                  Справа № 757/7464/25-ц

24 липня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Рейнарт І.М.
при секретарі             - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 травня 2025 року під головуванням судді  Бусик О.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів,-
 
в с т а н о в и в:
 
У лютому 2025 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» з 25 серпня 2015 року. 30 травня 2024 року, близько 17:00 год, на номер мобільного телефону НОМЕР_1 , що належить йому, був здійснений дзвінок особою, яка представилась працівником компанії «Київстар» та задала йому запитання: «Скажіть будь ласка, чи належно працює Ваша сім-картка та чи є відсутніми перебої у зв`язку?». На дане запитання він надав ствердно позитивну відповідь «Так, все працює в порядку», після чого дзвінок автоматично вимкнувся.В подальшому через невеликий проміжок часу, декілька хвилин, він вияв, що сім-картка працює неналежно, фактично не функціонує, була відсутня можливість писати смс-повідомлення та робити дзвінки.
Цього ж дня, 30 травня 2024 року, близько 21:00 год., він шляхом перегляду власного електронного кабінету у Додатку «Приват 24» виявив, що у проміжок часу з 16:45 по 17:27 год. 30 травня 2024 року, невідомими особами було здійснено несанкціонований вхід у його додаток, отримано доступ до належних йому грошових коштів на двох картках, укладено кредитні договори, виконано транзакції на рахунки третіх осіб, які позивачу невідомі, на суму 207 282 грн.
Дізнавшись, що він став жертвою шахрайства, негайно близько 21:59 год., 30 травня 2024 року зателефонував на гарячу лінію «ПриватБанку» 3700 та повідомив про шахрайські дії невідомих осіб щодо себе, попросив заблокувати картки, на що оператор відповів згодою.
Окрім того, о 22:01 год. 30 травня 2024 року додатково його дружина ОСОБА_3 зі свого номеру телефону оператора МТС зробила дзвінок на гарячу лінію «ПриватБанку» 3700, проінформувавши в більш деталізованому вигляді та формі про обставини події, яка мала місце декілька годин тому, адже він був в стані сильного душевного хвилювання, шоці, потребував медичної допомоги і був позбавлений можливості послідовно описати перебіг подій.
На звернення його дружини оператор повідомив повторно, що картки, до яких був доступ, будуть заблоковані та порекомендував відразу на наступний день звернутись до Банку для з`ясування обставин справи та подати заяву до правоохоронних органів за фактом шахрайства.
На наступний день, 31 травня 2024 року, він звернувся до місцевого структурного підрозділу АТ КБ «ПриватБанк», взяв виписку по рахунку, попросив провести службове розслідування по такому факту, повернути незаконно списані кошти та розірвати укладені кредитні договори, на що отримав негативну відповідь, що кошти повертати ніхто не буде, а кредит в подальшому має сплачувати він.
31 травня 2024 року ним скеровано заяву до Відділення поліції № 3 (м. Гусятин) Чортківського РВП ГУНП у Тернопільській області про відкриття кримінального провадження та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, проте останню зареєстровано лише 03червня 2024 року.
04 червня 2024 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення протиправних шахрайських дій невідомими особами відносно ОСОБА_1 за ч.4 ст. 190 КК України.
Позивач вважав вчинені вище транзакції безпідставними,  за відсутності його волі, кредитну заборгованість незаконною, яка є наслідком бездіяльності відповідача щодо забезпечення безпеки рахунків позивача, внаслідок чого банківські операції здійснені третіми особами мають бути визнані недійсними, а така заборгованість підлягає списанню.
Зазначав, що він не повідомляв стороннім особам будь- яких вразливих платіжних даних (дати народження, паспортних даних, РНОКПП, паролів, логінів від Приват 24, CVV кодів, дати дійсності картки, паролів останньої, інших відомостей) тому списання коштів відбулося без його вини, до незаконних списань у нього не існувало кредитної заборгованості взагалі. Внаслідок незабезпечення відповідачем безпеки банківських рахунків позивача, його права, як споживача банківських послуг, було порушено, заподіяно майнової шкоди у виді незаконного списання наявних на власних рахунках коштів, виникнення кредитної заборгованості та подальшого неправомірного зарахування банком коштів у рахунок погашення цієї заборгованості, що виникла не з його вини.
З урахуванням наведених обставин, позивач     ОСОБА_1  просив суд: визнати недійсним кредитний договір № 24053036456181, який датований 30.05.2024 року на суму 49 200 грн, який укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним кредитний договір                          № 24053036456190, який датований 30.05.2024  року на суму 17 200 грн, який укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; визнати недійсними, безпідставними, як такі, що були вчинені не за розпорядженням та без дозволу ОСОБА_1 , банківські операції (транзакції) по рахунку  № НОМЕР_2 , які відбулися 30.05.2024, в часові проміжки з 16:54 по 16:58 30.05.2024 на загальну суму 49 998,78 грн; визнати недійсними, безпідставними, як такі, що були вчинені не за розпорядженням та без дозволу ОСОБА_1 , банківські операції (транзакції) по рахунку                         № НОМЕР_3 , які відбулися 30.05.2024, в часові проміжки з 16:45 по 17:27 30.05.2024 на загальну суму 86 430,00 грн; зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» відновити залишок коштів на картковому рахунку ОСОБА_1                                                                № НОМЕР_2 до того стану, в якому він перебував перед виконанням фінансових операцій 30.05.2024 року з 16:54 год по 16:58 год, тобто, станом на 00:00 год30.05.2024 року; зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» відновити залишок коштів на картковому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_4 до того стану, в якому він перебував перед виконанням фінансових операцій 30.05.2024 року з 16:45 год по 17:27 год, тобто, станом на 00:00 год30.05.2024 року.
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 15 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачіввідмовлено. 
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач   ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі                              № 202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 та інших.
Судом першої інстанції у рішенні суду не вказано докази на підставі яких дійшов до висновку про те, що доступ до банківського рахунку позивача з боку зловмисників, списання з нього коштів, в т.ч. з кредитного ліміту відбулось внаслідок порушення ОСОБА_1 , «Умов і правил надання банківських послуг», яке мало місце у вигляді введення позивачем підтверджень авторизації в Приват24 та повідомлення невстановленим особам під час телефонного дзвінка паролю з sms-повідомлення Банку».
А посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що позивач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження.
Висновки суду першої інстанції про те, що «Позивачем не оспорено в судовому порядку жодної із операцій здійсненої по картковому рахунку, як цього вимагає пункт 140 розділу VII Положення № 164, правомірність проведеної операції до моменту оскарження презюмується», на переконання сторони позивача, є хибними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки з предмету позову чітко та однозначно вбачаються вимоги щодо оспорення таких транзакцій, зокрема, визнання «недійсними, безпідставними, як такі, що були вчинені не за розпорядженням та без дозволу ОСОБА_1 , банківські операції (транзакції) по рахунку  № НОМЕР_2 , які відбулися 30.05.2024 року, в часові проміжки з 16:54 по 16:58 год. 30.05.2024 року на загальну суму 49 998,78 грн, недійсними, безпідставними, як такі, що були вчинені не за розпорядженням та без дозволу ОСОБА_1 , банківські операції (транзакції) по рахунку                              № НОМЕР_3 , які відбулися 30.05.2024 року, в часові проміжки з 16:45 по 17:27 год. 30.05.2024 року на загальну суму 86 430,00 грн».
Не заслуговує на увагу й позиція суду першої інстанції про те, що «за результатами перевірки, проведеної Банком з приводу заяви позивача щодо здійснення шахрайських операцій з його рахунком встановлено, що незаконне заволодіння грошовими коштами клієнта Банку ОСОБА_1 сталося з вини самого позивача», адже рішення суду не містить посилання на докази, які обґрунтовують причинно-наслідковий зв`язок між діями позивача та фактом незаконного доступу до  його рахунків, списання коштів на рахунки третіх осіб, в т.ч. й з кредитного ліміту.
Позивач зазначає, що враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, варто дійти до висновку, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».
Отже, аналіз вищевикладеного, на переконання сторони позивача, свідчить про те, що списання грошових коштів з карткового рахунку позивача відбулося не за його розпорядженням і він не повинен нести відповідальність за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач звернувся до правоохоронних органів.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Попельнюх Тетяна Іванівна просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 травня 2025 року - без змін.
Зазначає, що компрометація входу під акаунтом «Приват24» клієнта                     ОСОБА_1 та подальше викрадення кошті, відбулася з вини самого клієнта. Потерпілий під впливом шахраїв надав доступ останнім до перевипуску sim-картки «фінансового» номера НОМЕР_5 та ймовірно іншу інформацію конфіденційного характеру, що в свою чергу дозволило зловмисникам змінити пароль на вхід в «Приват24» та в подальшому авторизуватися в WEB-версії програми, оформити кредитні угоди по програмі «Кредит готівкою» на 49 200 грн та 17200 грн,відповідно з подальшим переказом коштів на картку стороннього банку.
З наведеного можна зробити висновок, що невстановлені особи мали конфіденційну інформацію про логін та пароль від електронного кабінету Приват24, яка була розголошена позивачем. Без передачі персональних даних, таких як логін та пароль від Приват24, строк дії картки, номер картки, CVV-код ніхто крім власника картки не зможе скористатися грошима, які знаходяться на картці.
Таким чином, факт шахрайства у відношенні позивача став можливим через порушення клієнтом«Умов і правил надання банківських послуг».
Отже, позивач не дотримався своїх обов`язків по збереженню інформації щодо своєї банківської карти, а відтак несе ризик втрати коштів зі свого рахунку. Зокрема, перерахуванню коштів з картки позивача сприяло розголошення конфіденційної інформації. Оскільки, переказ коштів з картки відбувся з введенням усіх необхідних даних та паролів необхідних для успішного входу у Приват24 та проведення транзакцій.
Відповідно до ч.2 та ч.3 статті 87 Закону України «Про платіжні послуги» платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у платіжній інструкції, суті платіжної операції. У разі виявлення невідповідності інформації платник має відшкодувати надавачу платіжних послуг шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації. Шкода заподіяна в результаті злочину відшкодовується в порядку передбаченому Кримінальним кодексом України.
АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що саме дії позивача призвели до втрати індивідуальної облікової інформації, яка була достатньою та дала змогу здійснити спірні транзакції по рахунку, що виключає відповідальність банку та покладає відповідальність за здійснення платіжних операцій саме на користувача.Для реєстрації в системі були введені особисті дані авторизації у сервісі «Приват24». Після чого транзакції було підтверджено за допомогою особистих даних клієнта.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивач     ОСОБА_1  зазначає, що доводи відповідача вказані у відзиві щодо винних дій позивача  у списанні коштів з його рахунків невідомими особами внаслідок розголошення конфіденційної інформації третім особам, які за допомогою такої здійснили доступ до електронного кабінету Апелянта у додатку «Приват 24» є такими, що не підтверджуються жодними доказами та базуються виключно на припущеннях банку.
 В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1   не з`явився, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлений у встановленому законом порядку, а тому  суд вважає можливим розгляд справи у його відсутності.
Представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк  «ПриватБанк» Попельнюх Тетяна Іванівна в судовому засіданнні  проти доводів апеляційної скарги заперечувавла, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
 Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 30 травня 2025 року між АТ КБ «ПриватБанк» та       ОСОБА_1 було укладено два договори «Кредит готівкою» № 24053036456181 на суму 49 200 грн та № 24053036456190 на суму 17 200 грн. 
Укладення такого договору здійснюється на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms.
Відповідно до пункту 2.1.4.5.1 Умов, Клієнт зобов`язаний не передавати Картки, ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати Картки або нанесені на них дані в цілях, не передбачених цим Договором, або що суперечать чинному законодавству.
Згідно з пунктом 1.1.10.10.1 Умов Клієнт несе повну відповідальність за всі платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу та/або за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, якщо його дії чи бездіяльність призвели до втрати платіжного інструменту або індивідуальної облікової інформації, розголошення ПІНу/індивідуальної облікової інформації або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію з використанням Платіжного інструменту.
Після укладення кредитного договору,відбулося зарахування коштів на рахунок, який належить   ОСОБА_1, про що ним не заперечується.
Сторонами не заперечується та як вбачається з виписок по картках позивача, в подальшому кошти на загальну суму 136 428,78 грн різними платежами були переведені на інші рахунки.
Судом також встановлено, що 30 травня 2025 року був здійснений вхід в акаунт позивача системи Приват24 з нетипового пристрою та змінений пароль для входу. Аналізом зміни акаунту «Приват24» під логіном «НОМЕР_5» встановлено, що відбулася зміна пароля на вхід в «Приват24» клієнта з використанням PIN-коду картки НОМЕР_6 .
Надалі, 30 травня 2025 року через систему Приват24 було здійснено оформлення договорів «Кредит готівкою», який підписано простим електронним підписом.
Для авторизації в Банку використовувся фінансовий номер мобільного телефону « НОМЕР_5 », який до вчинення оспорюваних транзакцій не змінювався.
Орієнтовно о 21:59 год 30 травня 2024 року позивач зателефонував на гарячу лінію «ПриватБанку» 3700 та повідомив про шахрайські дії невідомих осіб щодо себе, попросив заблокувати картки, на що оператор відповів згодою.
31 травня 2024 року позивач звернувся до Відділення поліції № 3 (м. Гусятин) Чортківського РВП ГУНП у Тернопільській області про відкриття кримінального провадження та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, проте останню зареєстровано лише 03 червня 2024 року.
04 червня 2024 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення протиправних шахрайських дій невідомими особами відносно ОСОБА_1 , за ч.4 ст. 190 КК України.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, суд першої інстанції вказав на те, що незаконне заволодіння грошовими коштами клієнта Банку ОСОБА_1 сталося з вини самого позивача, оскільки здійснення фінансових операцій по рахунку позивача 30 травня 2025 року стало можливим через введення позивачем підтверджень авторизації в Приват24 та повідомлення невстановленим особам під час телефонного дзвінка паролю з sms-повідомлення Банку.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 травня 2025 року відповідає.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що  суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що оспорюваний позивачем кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».
Позивачем не доведено, що телефонний номер, із використанням якого здійснювалося підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором кредитних договорів № 24053036456181від30.05.2024року  та № 24053036456190 від30.05.2024року, йому не належить.  Навпаки, у  позовній заяві позивач підтверджує, що номер мобільного телефону   НОМЕР_1 належить йому.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22) від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066св23).
Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.
Пунктом 6 частини дев`ятнадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу.
Згідно з частиною двадцятою статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом, не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права, не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.
Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління НБУ від 29 липня 2022 року № 164 (далі - Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.
Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.
Пунктом 141 розділу VII Положення, передбачено, що емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення).
Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків (пункти 146, 147 Положення).
Аналіз вказаних нормативно-правових актів, які є спеціальними для спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.
Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі                                   № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року № 176/1445/22.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, що переглядається судом встановлено, що за результатами оцінки доказів, встановлено, що позивач отримав у АТ «ПриватБанк» кредитні картки з метою користування банківськими послугами, проте, в подальшому своїми необережними діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за його рахунками, що призвело до списання грошових коштів.
При цьому, із наданих позивачем документів вбачається, що списання коштів з його рахунку та подальше розпорядження ними було здійснено у проміжок часу з 16:45 по 17:27 год. 30 травня 2024 року, а до правоохорнних органів з цього приводу     ОСОБА_1  звернувлася 31.05.2024 року, до Банку -30.05.2024 року о 21.59 год.
Як правильно встанолено судом першої інстанції та не спростовано позивачем належними та допустимими доказами, витік інформації відбувся під час його розмови з невідомим особами, за підсказками яких він проходив авторизацію та введення пароля з sms-повідомлення. 
Доказів того, що номер телефону, з якого телефонували позивачу невстановлені особи та які представились працівниками ПрАТ «Київстар», належить до клієнтських номерів АТ КБ «ПриватБанк» - відсутні, докази протилежного у матеріалах справи не містяться. 
Контакти та реквізити АТ КБ «ПриватБанк» розміщені на його офіційному сайті та є загальнодоступною інформацією https://privatbank.ua/about/contacts. 
Позивачем не надано доказів про блокування у ПрАТ «Київстар» його сім-картки, не ставилося ним й питання про звернення до ПрАТ «Київстар» чи видавався дублікат телефонного номера, який є фінансовим номером позивача у АТ КБ «ПриватБанк» внаслідок якого мав місце переказ коштів, та чи  ставилося ним  звернення до ПрАТ «Київстар» щодо належності номеру телефону з якого йому телефонували працівниками ПрАТ «Київстар».
З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, надав оцінку наданим сторонами доказам і зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів.
 
Доводи апеляційної скарги  позивача про те, що кредитні договори підписано без його волі іншими особами, які незаконним шляхом заволоділи його персональними даними, колегія суддів відхиляє, так як вони зводяться до припущень, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України). 
Як зазначалося вище, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів  про порушення  його прав  саме відповідачем АТ КБ «ПриватБанк».
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що перелік банківських послуг визначений статтею 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Так, до банківських послуг належить: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу); розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.
«Банківські операції» за своєю суттю є конкретними діями (операціями, транзакціями), що здійснюють банки, надаючи банківські послуги, перелік яких визначений статтею 47 Закону про банки.
Водночас, система дистанційного обслуговування - це система типу «клієнт - банк», «клієнт - Інтернет - банк», «телефонний банкінг», «платіжний застосунок» та інша система дистанційного обслуговування, яка на підставі дистанційних розпоряджень клієнта може виконувати функції надання інформаційних послуг згідно з переліком, що зазначений в договорі між банком та клієнтом, здійснення операцій за рахунком клієнта (глава 10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, із змінами (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
В системі дистанційного обслуговування або сервісі переказу коштів застосовується певна послідовність дій, визначена правилами/порядком банку, для Ініціювання переказу коштів з банківського рахунку з використанням певних платіжних інструментів.
Отже, системи дистанційного обслуговування та сервіси банків не є платіжними інструментами в розумінні законодавства.
Розрахунковий документ на переказ коштів містить електронний підпис. Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.
На момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження шахрайських дій осіб банку.
Водночас, позивач не позбавлений права заявити вимоги про відшкодування  завданої йому шкоди до осіб, які вчинили щодо нього шахрайські дії.
Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення  позивачем норм права та його незгоди з висновками суду першої інстанції по суті спору, що не може бути правовою підставою для скасування судового рішенння.
Не спростовує вказаного факту й наявність відкритого кримінального провадження за заявою позивача за частиною першою статті 190 КК України (шахрайство), оскільки відкрите кримінальне провадження за фактом незаконного заволодіння невстановленою особою грошовими коштами позивача  не є доказом  порушення відповдачем АТ КБ «ПриватБанк»  законних прав позивача, як споживача послуг банку, за захитстом яких він зуернувся до суду з даним позовом.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені позивач  ем ОСОБА_1  в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 травня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

 
Головуючий                                       Судді: