ПОСТАНОВА                                                            
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                    
 
11 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 306/1577/22
провадження № 61-7218св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Полянська сільська рада Мукачівського району Закарпатської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2  - ОСОБА_4 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2023 року у складі судді Жиганської Н. М., додаткове рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 
16 червня 2023 року у складі судді Жиганської Н. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Джуги С. Д., Кожух О. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа - Полянська сільська рада Мукачівського району Закарпатської області, про зобов`язання здійснити перебудову та знести огорожу.
 
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є власником комплексу житлових будівель, які розташовані на АДРЕСА_2 , а відповідачі є власниками житлового будинку 
АДРЕСА_1 .
 
Позивач зазначав, що при будівництві вказаного житлового будинку відповідачі не дотримали вимог державних будівельних норм України, які діяли станом на час будівництва та реєстрації права власності на вказаний житловий будинок.
 
За результатами замовленого позивачем експертного будівельно-технічного та земельно-технічного дослідження, судовий експерт встановив, що будівництво житлового будинку відповідачі здійснили з порушенням абзацу третього пункту 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», зокрема, бокова стіна житлового будинку, що розташована вздовж межі із земельними ділянками позивача на всій протяжності збудована з недотриманням відстані в 1,0 м. Окрім іншого, середня частина стіни, яка має виступ у бік земельної ділянки позивача, 
є об`ємною конструкцією у вигляді еркера та дахова конструкція цієї частини взагалі заступає на його земельні ділянки.
 
Позивач вважав, що такими діями відповідачі створюють перешкоди 
в частині вільного користування позивачем належними йому земельними ділянками.
 
Крім того, відповідачі здійснили будівництво огорожі із заступом на земельну ділянку загального користування і таким чином захопили частину цієї земельної ділянки, що обмежує право позивача на вільний доступ до власних земельних ділянок.
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив зобов`язати 
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 здійснити за власний рахунок перебудову фасаду житлового будинку АДРЕСА_1 , що прилягає та заступає на його земельні ділянки, шляхом розбирання повністю еркерної частини вказаного житлового будинку (разом з даховою конструкцією над ним) як такої, що збудована з істотним порушенням державних будівельних норм і правил, та зобов`язати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 знести огорожу 
в передній частині домоволодіння на АДРЕСА_1 , яка улаштована із заступом у бік вулиці, що є захопленням земель загального користування.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2023 року позов задоволено частково.
 
Зобов`язано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 здійснити за власний рахунок перебудову фасаду житлового будинку АДРЕСА_1 
з боку, що прилягає та заступає на земельні ділянки ОСОБА_1 , шляхом зміни конструкцій еркера та дахової частини над ним у спосіб, що забезпечить відновлення прав ОСОБА_1 на належні йому земельні ділянки (звільнить вказані земельні ділянки від нависання над ними конструкцій площею 
0,49 і 1,15 кв. м), житлового будинку ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Вирішуючи спір, суд зробив висновок, що вимоги позивача про зобов`язання відповідачів здійснити перебудову еркерної та дахової частини будинку відповідачів є правомірними. Водночас, з урахуванням наданих суду вихідних даних, суд не знайшов підстав для застосування такого способу захисту, як повне розбирання еркерної частини та дахової конструкції над нею житлового будинку АДРЕСА_1 . У цьому випадку достатнім для захисту прав позивача буде реконструкція - розбирання нависаючої частини (площею 0,49 кв. м і 1,15 кв. м) житлового будинку 
АДРЕСА_1 . 
 
Щодо заявлених вимог про знесення огорожі в передній частині домоволодіння АДРЕСА_1 , суд вважав, що вимоги 
в такому викладенні задоволенню не підлягають, оскільки позивач не надав доказів того, що заступ огорожі на земельну ділянку загального користування перешкоджає позивачу користуватися власністю або створює перешкоди для проходу, проїзду до його земельної ділянки.
 
Суд зазначив, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, доки існує відповідне правопорушення.
 
Додатковим рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 червня 2023 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 
5 312,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
 
Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 312,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
 
У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.
 
Ухвалюючи додаткове рішення, суд вказав, що при повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судові витрати, понесені позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. З урахуванням пункту 2 частини третьої статті 141 ЦПК України суд зазначив, що з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача по 5 312,00 грн витрат на правничу допомогу з кожного.
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат 
Кухта О. В., залишено без задоволення.
 
Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 
2023 року і додаткове рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 червня 2023 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновками суду першої інстанції.
 
Додатковою постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 
2024 року стягнено з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1 500,00 грн з кожного.
 
З урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу, витраченого адвокатом у суді апеляційної інстанції, взявши до уваги те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є інвалідами ІІ групи загального захворювання довічно, апеляційний суд вважав за можливе стягнути 
з відповідачів на користь ОСОБА_1 по 1 500,00 грн витрат на правничу допомогу з кожного.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
14 травня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2023 року, додаткове рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 
16 червня 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 
03 квітня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки будинок відповідачів дотичний тільки до земельних ділянок позивача з кадастровими номерами 2124084400:08:001:0357 і 2124084400:08:001:0356 і не розташований у зоні земельної ділянки з кадастровим номером 2124084400:08:001:0357, як зазначив позивач у позовній заяві, то порушення прав позивача щодо користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2124084400:08:001:0357 немає. Суди під час розгляду справи не встановили, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача в частині, що прилягає чи заступає до земельної ділянки 
з кадастровим номером 2124084400:08:001:0357, у чому полягає таке порушення та якими доказами воно підтверджується. Посилання судів, що перешкоди для позивача утворилися внаслідок нависання частини дахової конструкції відповідачів на належну позивачу земельну ділянку 
з кадастровим номером 2124084400:08:001:0357, не є підставою для задоволення позову в цій частині, оскільки суперечить картографічним матеріалам експертного дослідження. Заявник указує, що експертний висновок від 26 серпня 2022 року № 573/08-22, на якому ґрунтується висновок суду, не є належним і допустимим доказом, оскільки в ньому не вказано, що він підготовлений для подання до суду.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 червня 2023 року у справі № 683/1811/17, від 18 лютого 2019 року у справі 
№ 308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц, 
від 09 жовтня 2019 року у справі № 445/1717/16-ц, від 06 березня 2019 року 
у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, 
від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, 
від 25 вересня 2019 року у справі №642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року 
у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 464/4574/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 
2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі 
№ 635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, 
від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року 
у справі № 287/587/16-ц, постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14, від 02 грудня 2015 року у справі 
№ 6-1328цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 
2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Інші аргумент учасників справи
 
09 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що доводи касаційної скарги фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. В оскаржуваних судових рішеннях надано належну оцінку відповідному висновку експерта. Підстав для переоцінки цього доказу немає. Справа розглянута в межах заявлених вимог.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Свалявського районного суду Закарпатської області.
 
13 вересня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга не містить аргументів щодо незгоди з рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2023 року та постановою Закарпатського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року 
в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов?язання знести огорожу, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України оскаржувані судові рішення в цій частині в касаційному порядку не переглядаються.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи 
 
ОСОБА_1 є власником трьох земельних ділянок в с. Поляна: площею 0,0163 кв. м з кадастровим номером 2124084400:08:001:0357, площею 
0,0219 кв. м з кадастровим номером 2124084400:08:001:0356 і площею 
0,0167 кв. м з кадастровим номером 2124084400:08:001:0357.
 
Відповідачі є співвласниками житлового будинку 
АДРЕСА_1 .
 
У висновку судового експерта від 26 серпня 2022 року № 573/08-22 установлено порушення відповідачами меж земельної ділянки позивача 
з кадастровим номером 2124084400:08:001:0356 унаслідок заступу загальною площею 0,49 кв. м та порушення меж земельної ділянки з кадастровим номером 2124084400:08:001:0357 внаслідок заступу загальною площею 
1,15 кв. м, а також заступ на земельну ділянку загального користування площею 5,3 кв. м. Зокрема, при будівництві житлового будинку 
АДРЕСА_1 не було дотримано вимоги пункту 3.25* ДБН 
360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», які були чинними під час його будівництва.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
 
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається 
в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію 
і природні якості землі.
 
Відповідно до частини першої статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які 
ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем 
і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду.
 
За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).
 
Захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод 
у користуванні земельною ділянкою (негаторного позову) є можливим носієм речового права і передбачає доведення позивачем наступних обставин: 
1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звертається до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачем.
 
Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише 
в разі доведення власне факту порушення.
 
Звертаючись до суду з вимогами про зобов?язання відповідачів здійснити за власний рахунок перебудову фасаду житлового будинку 
АДРЕСА_1 шляхом розбирання повністю еркерної частини цього будинку разом з даховою конструкцією над ним, ОСОБА_1 указував, що під час будівництва еркерної частини було порушено вимоги державних будівельних норм, оскільки середня частина стіни, яка є об?ємною конструкцією у вигляді еркера, заступає на земельні ділянки позивача, а тому йому чиняться перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном.
 
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи 
і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
 
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
 
Із матеріалів справи відомо, що згідно з висновком судового експерта від 
26 серпня 2022 року № 573/08-22 є порушення меж земельної ділянки позивача з кадастровим номером 2124084400:08:001:0356 з боку відповідачів унаслідок заступу загальною площею 0,49 кв. м та порушення меж земельної ділянки з кадастровим номером 2124084400:08:001:0357 унаслідок заступу загальною площею 1,15 кв. м, а також заступ на земельну ділянку загального користування площею 5,3 кв. м. Зокрема, при будівництві житлового будинку АДРЕСА_1 не було дотримано вимог пункту 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», які були чинними під час його будівництва.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, установив, що будівельні конструкції та елементи житлового будинку відповідачі звели поза межами своєї земельної ділянки - над земельними ділянками, які належать позивачу, що свідчить про порушення відповідачами меж своєї земельної ділянки та самовільне зайняття частини земельних ділянок, що належать позивачу, зробив правильний висновок про зобов`язання відповідачів здійснити перебудову фасаду житлового будинку шляхом зміни конструкцій еркера та дахової частини над ним.
 
Верховний Суд звертає увагу, що обраний судом спосіб захисту порушеного права позивача, а саме зобов`язання відповідачів здійснити перебудову фасаду житлового будинку шляхом зміни конструкцій еркера та дахової частини над ним, не є тотожним вимогам про знесення нерухомості та не свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Аргументів щодо незгоди з додатковим рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 червня 2023 року у касаційній скарзі немає, а тому, перевіривши вказане судове рішення, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що представник позивача на обґрунтування вимог про розподіл судових витрат надав суду необхідні підтвердні документи, розмір витрат підтверджується відповідними доказами та є співмірним з наданими послугами.
 
Щодо недопустимості доказів колегія суддів зазначає таке.
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Слід звернути увагу на те, що недопустимі докази ? це докази, які отримані внаслідок порушення закону і, відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що суд врахував недопустимий доказ (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021 року у справі № 922/2319/20, від 
16 лютого 2021 року у справі № 913/502/19, від 13 серпня 2020 року у справі 
№ 916/1168/17, від 16 березня 2021 року у справі № 905/1232/19).
 
У свою чергу заявники помилково ототожнюють правила належності 
та допустимості доказів, не враховуючи, що відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Верховний Суд констатує, що доводи заявника за своїм змістом не стосуються застосування судами попередніх інстанцій статті 77 ЦПК України щодо належності доказу для доказування, а зводяться до необхідності переоцінки доказів, тоді як відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. переоцінка вже оцінених судами доказів виходить за межі повноважень касаційного суду.
 
Щодо експертизи колегія суддів зазначає, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
 
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій ухвалили судове рішення на підставі недопустимих доказів.
 
Доводи про те, що у висновку експерта не вказано, що він підготовлений для подання до суду, не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо встановлених фактичних обставин по суті вирішення спору.
 
Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, надав оцінку доводам позовної заяви у межах заявлених ОСОБА_1 вимог на підставі поданих учасниками справи доказів у суді першої інстанції. 
 
Клопотань про призначення експертизи сторона відповідача не заявляла.
 
Апеляційний суд переглянув справу за апеляційною скаргою відповідачів 
у межах доводів та вимог апеляційної скарги, яким надав належну оцінку, та перевірив законність і обґрунтованість судового рішення місцевого суду.
 
За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що експертний висновок від 26 серпня 2022 року № 573/08-22, на якому ґрунтується висновок суду, не є належним і допустимим доказом, оскільки в ньому не вказано, що він підготовлений для подання до суду, є неприйнятними, оскільки на такі доводи заявник в апеляційній скарзі не посилався.
 
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки судів не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої і апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах вимог та доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2023 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 03 квітня 2024 рокув частині позовних вимог 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов?язання здійснити перебудову фасаду шляхом розбирання еркерної частини разом з даховою конструкцією над ним- без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
Додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу (постановаВеликої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі 
№ 904/8884/21).
 
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень у цій справі, то додаткове рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 червня 2023 року також скасуванню не підлягає.
 
З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 03 квітня 
2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов?язання здійснити перебудову фасаду шляхом розбирання еркерної частини разом з даховою конструкцією над ним і додаткове рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 червня 2023 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська      	
Судді: 	А. Ю. Зайцев      	
 	Є. В. Коротенко      	
 	В. М. Коротун      	
 	М. Ю. Тітов