КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
05 червня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/6639/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Саліхова В. В., Писаної Т. О.,
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі: позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 
на рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Коробенка С. В.
від 12 грудня 2024 року
у цивільній справі № 760/8954/24 Солом`янського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_3 
до ОСОБА_4 , 
третя особа: ОСОБА_2 
про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання,
В С Т А Н О В И В:
В квітні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання їх повнолітньої доньки ОСОБА_2 , яка продовжує навчання у вищому навчальному закладі, в розмірі 1/4 частки всіх його доходів щомісяця до досягнення нею 23 років на період навчання.
В обґрунтування позову вказувала, що від шлюбу з відповідачем у сторін  ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу між батьками донька, як зазначає позивач, залишилася проживати разом з нею, а батько сплачував аліменти на її утримання до досягнення нею 18 років.
Зазначала, що після досягнення повноліття її донька продовжує навчання на стаціонарі у вищому навчальному закладі - Київському національному університеті культури і мистецтв - на факультеті івент-менеджменту, фешн і шоу-бізнесу, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. 
Також вказувала, що вони з донькою проживають в орендованій квартирі, оскільки є внутрішньо переміщеними особами. Місцем їх постійного проживання було в селищі Білозерка Херсонської області, яке знаходиться в зоні бойових дій.
Позивачка зазначала, що не може в повній мірі матеріально забезпечувати свою доньку, поки та навчається, адже має на утриманні та вихованні малолітню доньку від другого шлюбу 2020 року. Вказує, що щомісячні витрати на утримання дитини, які вона несе самостійно складають проїзд до (з) місця навчання 400 грн, витрати на продукти харчування 3000 грн, витрати на навчальне приладдя 120 грн, медичні послуги - 1000 грн. Також є витрати, що не включені позивачкою, зокрема, на екскурсії, дозвілля, комунальні послуги, огляди у лікарів, лікування нескладних захворювань. Тому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Заявниця вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню через неправильне дослідження та оцінку доказів, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків обставинам справи.
Вказує на те, що суд першої інстанції вірно встановив, що донька ОСОБА_2 потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням та низьким розміром стипендії (2000 гривень), що не дозволяє їй працювати та забезпечувати себе.
Утім скаржниця не погоджується з висновком суду про відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу, оскільки це не забезпечує належного захисту права дитини на отримання допомоги в період навчання. Вважає, що позиція суду не відповідає принципам Конвенції ООН про права дитини та практиці ЄСПЛ, які наголошують на першочерговому значенні забезпечення найкращих інтересів дитини, що можуть переважати інтереси батьків.
Заявниця стверджує, що надані відповідачем документи не є визначальними доказами його скрутного матеріального становища. Посилання суду на тимчасову відсутність роботи, сплату аліментів на іншу дитину, утримання матері та оренду житла не є підставами для висновку про неможливість надання допомоги.
Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують розмір доходу відповідача, що є визначальним для встановлення можливості надавати матеріальну допомогу. При цьому, позивачка припускає, що відповідач отримує дохід, який дозволяє покривати витрати, але замовчує про його розмір, що може свідчити про навмисне ухилення від сплати аліментів.
Вважає, що стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, є механізмом забезпечення її права на освіту та узгоджується з соціальною спрямованістю держави.
 Відповідач є чоловіком працездатного віку, відомостей про незадовільний стан його здоров`я, що перешкоджає роботі, суду не надано. Наявність у відповідача інших дітей не є підставою для зменшення аліментів, оскільки батьки зобов`язані забезпечувати належне утримання кожної дитини. Відповідачем не надано доказів, що його дохід не дозволяє сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), а також об`єктивних доказів скрутного матеріального становища та відсутності можливості надавати доньці допомогу.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а висновки такими, що відповідають фактичним обставинам справи. Відповідач посилається на свою неспроможність сплачувати аліменти на повнолітню дитину в «теперішні важкі часи» та на існуючі життєві обставини та матеріальні зобов`язання; зазначає, що задоволення позову стало б надмірним економічним навантаженням. Відповідач звертає увагу суду на такі недоведені позивачкою обставини:  спільне проживання матері та повнолітньої доньки, необхідність надання допомоги на період навчання та її розмір, наміри щодо використання коштів саме на витрати, пов`язані з навчанням, відсутність платіжних документів, що підтверджують витрати. Суд першої інстанції, на думку відповідача, вірно вирішив справу відповідно до норм матеріального права, застосувавши ст. 199 Сімейного Кодексу України, яка обмежує обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей можливістю надавати таку матеріальну допомогу. Також вважає, що заявниця апеляційної скарги помилково посилається на джерела права (ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, рішення ЄСПЛ у справі «М.С. проти України»), які використовують термін «дитина» у розумінні особи до досягнення 18-річного віку. Висновки рішення ЄСПЛ, на яке посилається позивачка, не мають стосунку до правової природи справи про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання, оскільки стосуються інших фактичних обставин (порушення державою прав батька неповнолітньої особи). Вважає, що суд першої інстанції надав сторонам рівну можливість подати докази, належним чином їх оцінив та ухвалив законне, обґрунтоване рішення відповідно до норм процесуального законодавства, а твердження ОСОБА_3 про необґрунтованість рішення та невідповідність висновків суду реальним обставинам справи є безпідставними
Третя особа правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та третя особа підтримали апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. 
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів виходить з наступного.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16  СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
За змістом ч. 3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчання, а також той з батьків, з яким вони проживають.
Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та неповнолітніми дочкою, сином.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними віку двадцяти трьох років.
Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження № 61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7).
ОСОБА_7 навчається на І курсі у вищому навчальному закладі Київському національному університеті культури і мистецтв на факультеті івент-менеджменту, фешн і шоу-бізнесу, і запланована дата закінчення ВНЗ - 30.06.2027, що підтверджено довідкою № 1318/24 від 21.03.2024 (а.с. 24). У зв`язку з навчанням та низьким розміром стипендії (2000 гривень) ОСОБА_7 не має можливості працювати та, відповідно, забезпечувати себе матеріально.
Судом також встановлено, що ОСОБА_7 та її мати ОСОБА_3 зареєстровані в Херсонській області, смт Білозерка, і є внутрішньо переміщеними особами, фактично проживаючими в АДРЕСА_1 . Зазначеною квартирою користуються на підставі договору оренди від 23.11.2023.
Також, встановлено, що на виконанні Білозерського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_3, відкрите на підставі судового наказу в справі № 648/1674/20, виданого 18.06.2020 Білозерським районним судом Херсонської області про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання іншої доньки відповідача - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку.
На утриманні відповідача перебуває мати ОСОБА_10 , яка є пенсіонеркою, є внутрішньо переміщеною особою, також несе витрати по оренді житла в м. Миколаєві.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка вказувала, що у зв`язку з навчанням ОСОБА_2 та низьким розміром отримуваної нею стипендії (2000 гривень) не має можливості працювати та, відповідно, забезпечувати себе матеріально.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що донька ОСОБА_2 хоча й потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням та низьким розміром стипендії, проте дійшов висновку, що у відповідача відсутня можливості надавати допомогу доньці на період її навчання у вищому навчальному закладі.
Колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про відсутність у відповідача можливості надавати допомогу доньці на період її навчання, незважаючи на те, що суд вірно встановив потребу доньки у матеріальній допомозі. Такий висновок суду першої інстанції є помилковим з таких причин:
Суд не обґрунтував свій висновок про неспроможність відповідача, оскільки для підтвердження можливості надавати матеріальну допомогу визначальним є саме розмір доходу, який отримує платник аліментів, а не лише зазначення виду його витрат. Відповідач не надав доказів, які б підтверджували розмір його доходу, що унеможливлює об`єктивну оцінку його фінансового стану.
Посилання відповідача на тимчасову відсутність роботи, сплату аліментів на іншу дитину, утримання матері та орендну плату за житло не є достатніми підставами для висновку про його неможливість надавати матеріальну допомогу. Більше того, вказані витрати дозволяють дійти висновку про отримання відповідачем доходу, який такі витрати забезпечує, тоді як джерело його походження відповідачем не доведено.
Відповідач є працездатним за віком, і матеріали справи не містять відомостей про незадовільний стан його здоров`я, який би перешкоджав йому працювати. Це свідчить про його спроможність сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання.
Відповідачем, в порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України, не було надано суду доказів, що його дохід на час розгляду справи у суді першої інстанції не дозволяє йому сплачувати аліменти. Сам факт наявності інших витрат не свідчить про таку неспроможність. Абстрактні посилання на «важкі часи» та «надмірне навантаження» є голослівними та не підкріплені належною доказовою базою, що суперечить основоположним принципам цивільного судочинства.
Позиція суду першої інстанції не забезпечує належного захисту права дитини на отримання допомоги в період навчання. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть переважати інтереси батьків. 
Хоча за українським законодавством та міжнародними нормами особа втрачає статус «дитини» у 18 років (ст. 1 Конвенції ООН про права дитини, ст. 6 СК України), Сімейний кодекс України передбачає особливі умови для утримання повнолітніх дочки/сина, які продовжують навчання, до досягнення ними 23 років. Це є винятком із загального правила припинення батьківських обов`язків та має соціальне та освітнє підґрунтя. Держава визнає потребу такої особи у підтримці для здобуття освіти.
В умовах воєнного стану, що триває в Україні, здобуття освіти набуває особливої, якщо не найвищої, цінності для повнолітньої дитини. Втрата можливості здобувати освіту через брак коштів у цей складний період може мати непоправні наслідки для майбутнього молодої людини та суспільства в цілому. Батьківський обов`язок, що ґрунтується не лише на законі, а й на моральних засадах суспільства, особливо підкреслюється необхідністю забезпечити дитині гідність та сприятиме її працевлаштуванню в умовах військової агресії. Отже, фінансова підтримка навчання є не просто правом дитини, а й суспільно значущим вкладом у її майбутнє та майбутнє держави.
Посилання відповідача на те, що донька  та позивач не проживають разом, а тому донька не перебуває на утриманні позивача, є неспроможними, оскільки не спростовані належними та допустимими доказами і самі по собі не знімають із відповідача обов`язку надавати допомогу своїй доньці.
Отже, встановлені обставини цієї справи не свідчать про наявність об`єктивних обставин, які б беззаперечно унеможливлювали надання батьком щомісячної матеріальної допомоги своїй доньці, яка навчається у вищому навчальному закладі та фактично перебуває на матеріальному забезпеченні матері, з якою проживає.
За таких обставин, на підставі статті 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. Колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої доньки до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцятитрьохрічного віку, у розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів. Такий розмір аліментів спрямований на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, відповідає вимогам розумності та співмірності витратам, які необхідно нести кожному із батьків на навчання дитини, а також враховує, що відповідач сплачує аліменти на іншу дитину у розмірі 1/4.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення нею 23 річного віку за умови, що вона буде продовжувати навчання. 
В решті вимог позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 20 червня  2025 року. 
 
Судді:                                                                                                                    Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                               Т. О. Писана
 
                                                                                                                               В. В. Саліхов