П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  288/871/25 
                                                                                                    Головуючий у 1-й інстанції: Зайченко Є.О. 
                     Суддя-доповідач: Шидловський В.Б. 
15 липня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Капустинського М.М. 
за участю:
секретаря судового засідання: Решкатюк Л.O., 
представника відповідача: Козак О.О.       

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 17 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Попільнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасувати рішення, 
В С Т А Н О В И В :
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Попільнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Попільнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 30.09.2023 року № 1829130100013951 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він не мав наміру порушувати міграційне законодавство України, бажав вчасно вийти з громадянства російської федерації, однак не мав змоги це зробити з об`єктивних причин, фактично проживає в Україні близько 30 років, перебуває у шлюбі з громадянкою України, має двох дітей, засуджує збройну агресію РФ проти України, із 24.02.2022 року по 10.05.2022 року добровільно був в територіальній обороні с.Макарівка Попільнянського району Житомирської області, не бажає повертатися до країни свого громадянства, з якою його пов`язує лише це громадянство, та навіть не має, куди туди повернутися, а також повернення до російської федерації з тоталітарним режимом, навіть як громадянина російської федерації, призведе до загрози його життя та свободи за ознаками належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Більше того, позиція позивача може бути розцінена російською владою як кримінальний злочин. Також строк дії закордонного паспорту громадянина російської федерації ОСОБА_1 закінчився 25.04.2023 року, а інших документів для виїзду закордон позивач немає, що також унеможливлює виїзд ОСОБА_1 за кордон легально.
Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 17 червня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Попільнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №1829130100013951 від 30.09.2023 року стосовно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи викладенні в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.
Позивач у судове засідання не з`явився, про причини не явки суд не повідомляв. 
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1  у с.Андрушки Попільнянського району Житомирської області та його батьками зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що стверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.21).
Із 06.09.1990 по 22.03.1994 був зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.19).
Прибув в Україну з Росії у жовтні 1996 року. Звернувся із заявою до Попільнянського РВ УМВС про залишення на постійне проживання.
05.10.1996 документовано посвідкою на постійне проживання строком до 05.10.1997, до 08.04.2000, до 21.06.2005, безстрокова від 09.11.2006. (а.с.57).
Отримав картку платника податків в Україні 14.12.1998.
Перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 та має двох дітей, донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Зареєстрований та проживає разом із сім`єю в АДРЕСА_2 із 07.12.2006 по даний час.
Паспорт громадянина РФ виданий 25.04.2018 (а.с.12) посольством РФ в Україні. 
05.02.2020 звернувся із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням.
29.04.2020 оформлено набуття громадянства України за територіальним походженням та 04.08.2020 видано довідку про реєстрацію особи громадянином України, у зв`язку із цим 30.10.2020 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідка на постійне проживання була вилучена та знищена. 
Із 24.02.2022 по 10.05.2022 перебував в територіальній обороні с.Макарівка Попільнянського району Житомирської області.
Оскільки протягом двох років з моменту набуття громадянства України не припинив іноземного громадянства, 21.06.2022 УДМС у Житомирській обл. прийняте рішення про скасування рішення від 29.04.2020 про оформлення громадянства України. (Дане рішення позивачем не оскаржувалось).
21.06.2022 видана довідка про припинення громадянства України, бланк тимчасового посвідчення вилучено.
30.09.2023 прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.
28.05.2025 оскаржено до суду.
30.05.2025 судом поновлено строк звернення ( а.с.34).
17.06.2025 скасовано судом рішення про примусове повернення.
Не погодившись із даним рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.
Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Частиною 1 статті 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до частини 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".
Статтею 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Спірні відносини врегульовано нормами Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150.
Так, Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі -Закон) є основним нормативно-правовим актом, що визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, і встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Відповідно до ч.3 ст.9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Частиною 6 ст.4 Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою проповідування релігійних віровчень, виконання релігійних обрядів чи іншої канонічної діяльності за запрошенням релігійних організацій та погодженням з державним органом, який здійснив реєстрацію відповідної релігійної організації, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період діяльності в Україні.
Згідно ч.6 ст.5 Закону підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною шостою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, подання відповідної релігійної організації та погодження державного органу, який здійснив реєстрацію відповідної релігійної організації.
Строк дії посвідки на тимчасове проживання згідно п.5 статті 5-1 Закону становить 1 рік.
Відповідно до ст.17 Закону іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).
Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.
Згідно норм п.п.1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
За змістом п.9, п.33 Положення, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України. Здійснює відповідно до закону державний контроль за дотриманням законодавства у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів у передбачених законодавством випадках, притягає порушників до адміністративної відповідальності.
Статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено: іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 , народився та виріс в Україні, однак в подальшому отримав російське громадянство. Будучи громадянином російської федерації, із 1996 року проживає на території України, одружений, має двох дітей, соціалізувався в українському суспільстві. Кожного року оформляв посвідку на тимчасове проживання, порушень перебування на території України не було.
29.04.2020 оформлено набуття громадянства України за територіальним походженням та 04.08.2020 видано довідку про реєстрацію особи громадянином України.
Оскільки протягом двох років з моменту набуття громадянства України не припинив іноземного громадянства, 21.06.2022 УДМС у Житомирській обл. прийняте рішення про скасування рішення від 29.04.2020 про оформлення громадянства України.
Колегія суддів враховує, що із початком повномасштабного вторгнення рф на територію України, а саме із 24.02.2022 припинилися будь які дипломатичні стосунки між обома країнами та припинити громадянство рф у позивача не має можливості.
Колегія суддів погоджується з доводами представника відповідача про те, що позивач перевищив термін перебування в Україні та із заявою про продовження строку перебування в Україні не звертався. Доказів протилежного позивач суду не надав. 
Однак приймаючи рішення про примусове повернення позивача до країни походження, відповідач не врахував, що ОСОБА_1 постійно проживає в Україні з родиною, не має фактів вчинення неправомірних дій та впродовж всього часу реалізовує всі можливі заходи для подачі документів та отримання права перебування в Україні, але через введення воєнного стану в Україні не мав змоги належно реалізувати своє право, оскільки органи Державної міграційної служби не працювали певний період часу.
Із 24.02.2022 року по 10.05.2022 року ОСОБА_1 добровільно був в територіальній обороні с.Макарівка (проводилось цілодобове чергування по вулицях населеного пункту та на блок-посту при в`їзді в село). Крім того, в соціальних мережах позивач засуджує агресію російської федерації та підтримує український супротив.
Після розпочатої військової агресії російської федерації позивач відкрито засуджує дії росії та російських військових, а зважаючи на стан здоров`я та відсутність засобів до існування в недружній країні, зумовлює невизначеність його існування в цілому.
Колегія суддів вважає, що повернення ОСОБА_1 до російської федерації з тоталітарним режимом, навіть як громадянина російської федерації, призведе до загрози його життя та свободи за ознаками належності до певної соціальної групи або політичних переконань, більше того, позиція позивача може бути розцінена російською владою як кримінальний злочин.
Окрім того, строк дії закордонного паспорту громадянина російської федерації ОСОБА_1 закінчився 25.04.2023 року, а інших документів для виїзду закордон позивач немає, що також унеможливлює виїзд ОСОБА_1 закордон легально.
За таких умов, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення про примусове повернення позивача до країни походження, винесене на формальних підставах, однак ці формальні підстави вирішують подальшу долю людини. Рішення суду повинно бути не лише законним, але й справедливим, відповідати критеріям людяності.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції, що рішення Попільнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про примусове повернення позивача до країни походження слід визнати протиправним та скасувати.
Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції помилково стягнув із відповідача на користь позивача судовий збір, оскільки за подання до адміністративного суду позовних заяв та апеляційних скарг у справах, визначених цією статтею, судовий збір не сплачується (ч.5 ст.288 КАС України).
Відтак, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області задовольнити частково.
Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 17 червня 2025 року скасувати в частині стягнення з відповідача судового збору.
В решті рішення суду залишити без змін.   

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України. 

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сапальова Т.В.    Капустинський М.М.