ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" червня 2025 р.           Справа№ 910/122/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Гончарова С.А. 
          Сибіги О.М. 

без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2025
                    
у справі  №910/122/25 (суддя Бондаренко-Легких Г.П.)                    
за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр»
до  Товариства з обмеженою відповідальністю «Сталькомплект+»
про  стягнення 160    987,70 грн.

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «КПП ЦЕНТР» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАЛЬКОМПЛЕКТ+» про стягнення 160  987,70 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов договору, після отримання від позивача 100% передоплати за товар не здійснив поставку товару в повній мірі та відмовився допоставити недопоставлений товар або повернути різницю в коштах за недопоставлений товар у розмірі 140  000,00 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.03.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» 02.04.2025 (згідно поштового трекера на конверті) звернулося на адресу Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2025 у справі №910/122/25 повністю та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.    
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду про задоволення позову прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/122/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Гончаров С.А., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2025 у справі № 910/122/25, справу призначено до розгляду на 03.06.2025 без повідомлення учасників справи.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX, Указом Президента України від 01.05.2023 №254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX, Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3275-IX, Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3429-IX, Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ, Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 08.05.2024 №3684-IX, Указом Президента України від 23.07.2024 №469/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №3891-IX, Указом Президента України від 28.10.2024 №740/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4024-IX, Указом Президента України від 14.01.2025 №26/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4220-IX від 15.01.2025, Указом Президента України від 15.04.2025 №235/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.04.2025 № 4356-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 9 травня 2025 року строком на 90 діб, тобто до 07 серпня 2025 року.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи у розумний строк, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому, частиною 7 вказаної статті визначено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Колегією суддів враховано, що ціна поданого позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2025.
Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже, справа №910/122/25 призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 06.08.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КПП ЦЕНТР», як покупцем (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СТАЛЬКОМПЛЕКТ+», як постачальником (відповідач) укладено договір купівлі-продажу №060824.
Договір набуває чинності з дати підписання сторонами і діє до повного виконання взятих на себе зобов`язань (п. 7.1. договору №060824 від 06.08.2024).
Згідно з п. 1.1. та 1.2. договору №060824 від 06.08.2024, постачальник зобов`язаний передати у власність покупцеві металопрокат (продукція), в кількості, якості, номенклатурі та асортименті, наведених у рахунках, або у специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору. Покупець зобов`язаний прийняти продукцію і оплатити її у строки, передбачені даним договором та додатками до нього.
Пунктом 2.2. договору №060824 від 06.08.2024 встановлено, що кількість кожної партії продукції узгоджується між сторонами в рахунках або специфікаціях до цього договору.
Пунктами 3.1. та 3.2. договору №060824 від 06.08.2024 встановлено, що ціна продукції, що поставляється за цим договором є договірною і вказується у відповідних рахунках або специфікаціях на поставку продукції. Загальна вартість продукції залежить від фактично замовленої, поставленої та оплаченої кількості продукції і визначається шляхом складання сум видаткових накладних згідно з якими здійснювалось постачання на протязі терміну дії цього договору.
Згідно з п.3.4. договору №060824 від 06.08.2024 розрахунки за цим договором здійснюються в національній валют в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на підставі наданого постачальником рахунку покупцю.
Позивач зазначає, що відповідач виставив рахунок на оплату №596 від 02.09.2024 на суму 526  920,00 грн щодо поставки наступного товару:
- Круг 8 мм ст. S235JR, МІРА 6м в кількості 0, 3 т.;
- Арматура 10мм А500С МІРА 12м в кількості 3, 4 т.;
- Арматура 12мм А500С МІРА 12м в кількості 6, 7 т.;
- Арматура 14мм А500С МІРА 12м в кількості 4, 8 т.;
- Арматура 18мм А500С МІРА 12м в кількості 0, 3 т.;
- Арматура 20мм А500С МІРА 12м в кількості 1 т.;
- Арматура 25мм А500С МІРА 12м в кількості 1 т.
Згідно з п.3.3. договору №060824 від 06.08.2024 позивач зобов`язувався здійснити оплату товару шляхом передоплати в розмірі 100% на поточний рахунок постачальника.
Вказаний вище рахунок позивач повністю оплатив, що підтверджується платіжною інструкцією №41518 від 03.09.2024.
Згідно з п. 2.6. договору №060824 від 06.08.2024, термін поставки продукції - 5 (п`ять) банківських днів після зарахування 100% передоплати. Інші строки поставки та умови оплати окремих партій продукції узгоджуються сторонами у специфікаціях до цього договору.
Позивач стверджує, що відповідач здійснив поставку обумовленого товару - 05.09.2024.
У відповідності до п. 2.5. договору №060824 від 06.08.2024, право власності на продукцію, а також усі ризики, переходять від постачальника до покупця в момент передачі продукції покупцеві або перевізнику, що підтверджується підписом представника покупця/перевізника на видатковій накладній чи іншому документі, що підтверджує факт передачі продукції покупцеві.
Згідно з п. 4.5. договору №060824 від 06.08.2024, підписання особою уповноваженою покупцем на прийняття продукції видаткової накладної, свідчить про згоду покупця із характеристиками та кількістю продукції, вказаними постачальником у цій видатковій накладній.
У відповідності до п. 3.5. договору №060824 від 06.08.2024, загальна сума продукції, яка вказана в рахунку на оплату, базується на теоретичній вартості може відрізнятися в менший або більший бік після відвантаження продукції, що буде підтверджено відповідними документами. У випадку відвантаження на більшу суму, покупець зобов`язаний виконати доплату у термін до 2 (двох) календарних днів з дати поставки продукції, якщо інше не обумовлено у відповідній специфікації до даного договору. У випадку відвантаження продукції на суму меншу, ніж авансовий платіж, покупець має право письмово звернутись до постачальника про повернення грошових коштів.
Водночас, в п. 4.3. та 4.4. договору №060824 від 06.08.2024 сторони передбачили, що якщо будуть виявлені факти нестачі або недоліків продукції під час її приймання за кількістю/якістю виклик представника постачальника є обов`язковим. Повідомлення про виклик представника постачальника надсилається негайно, протягом 24-х годин з дня зазначеного у товаросупровідних документах. Нестачею вважається кількість товару, що є різницею між кількістю продукції, обумовленою у відповідній специфікації або накладній на відвантаження з врахуванням узгодженого толерансу поставки та фактичною кількістю поставленої продукції. Допустимим відхиленням по вазі (толерансом) є як мінус та і плюс 10%, але не менше 1 кілограма по кожній позиції заказу відповідно до специфікації.
Пунктами 4.6. та 4.7. договору №060824 від 06.08.2024 встановлено, що претензії щодо якості поставленої продукції можуть бути заявлені покупцем до постачальника в строк не пізніше 5 (п`яти) календарних днів з дня передачі продукції. Всі претензії пред`являються тільки з наданням всіх підтверджуючих документів. Претензія повинна містити наступні дані: номер договору, найменування продукції відповідно до договору, кількість місць, вага продукції за якої заявляється претензія, номери товаросупровідних документів, детальний опис дефектів, невідповідності продукції ДСТУ або ТУ, вагова недостача. До претензії має бути доданий акт в двох екземплярах, що містить відомості передбачені Інструкціями №П-6 і №П-7.
Позивач стверджує, що під час прийняття товару проводилось зважування товару, за результатами якого позивачем виявлено нестачу по вазі поставленого товару.
Відтак, позивачем складено акт про невідповідність від 05.09.2024, в якому зазначено, що:
- Арматура 12мм А500С МІРА 12м непоставлена в кількості 3, 08 т. на суму 92 400, 00 грн;
- Арматура 14мм А500С МІРА 12м непоставлена в кількості 1, 6 т. на суму 48 000, 00 грн.
Тобто, за розрахунками позивача, відповідач не поставив товар на загальну суму 140  400,00 грн.
Позивач стверджує, що про факт нестачі поставленого товару відразу повідомив представника відповідача через месенджер «Viber».
Крім того, 25.09.2024 позивач засобами поштового зв`язку направив відповідачу претензію вих. №1619 від 23.09.2024, в якій вимагав допоставити товар або повернути надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 140  400,00 грн.
Відповідач, в свою чергу, надав відповідь на претензію вих. №24/10-24 від 24.10.2024, в якій заперечив проти претензії позивача та зазначив, що про поставку товару та прийняття його позивачем свідчить видаткова накладна №91 від 04.09.2024, яка підписана зі сторони представника позивача без зауважень, а тому в силу пункту 4.5. договору №060824 від 06.08.2024 такі дії позивача свідчать про згоду із характеристиками та кількістю продукції, вказаною в видатковій накладній.
Крім цього, відповідач у відповіді зазначав, що позивачем не дотримано вимог пункту 4.3. та 4.6. договору №060824 від 06.08.2024.
25.11.2024 позивач засобами поштового зв`язку надіслав відповідачу лист вих. №1992 від 25.11.2024, в якому виклав незгоду з твердженнями відповідача у відповіді на претензію, зокрема, позивач зазначив, що у відповідача немає оригіналу видаткової накладної №91 від 04.09.2024 за підписом представника відповідача, а наявна лише фотокопія; позивачем дотримано вимоги пункту 4.3. та 4.6. договору №060824 від 06.08.2024, що підтверджується електронним листування у месенджері «Viber».
Оскільки відповідач недопоставив товар у вказаній вище кількості та не повернув надмірно сплачені позивачем кошти, то керуючись п. 5.1. договору №060824 від 06.08.2024, яким передбачено, що у разі порушення постачальником строків поставки продукції, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,3% від суми невиконаного зобов`язання, а також ст. 625 Цивільного кодексу, позивач просить стягнути з відповідача сплачені кошти за непоставлений товар у розмірі 140  400,00 грн, а також за порушення строків поставки товару позивач просить додатково стягнути з відповідача пеню у розмірі 2  657,70 грн, 3% річних у розмірі 1  050,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 7  280,00 грн.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 6 та ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України).
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України).
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України).
Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України).
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України). 
Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передання йому товару, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 668 Цивільного кодексу України)..
Згідно з ч. 1 ст. 688 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений, - в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару. 
У разі невиконання покупцем цього обов`язку продавець має право частково або в повному обсязі відмовитися від задоволення відповідних вимог покупця, якщо продавець доведе, що невиконання покупцем обов`язку повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу спричинило неможливість задоволення його вимог або спричинить для продавця витрати, що перевищують його витрати у разі своєчасного повідомлення про порушення умов договору.
Судом встановлено, що 06.08.2024 між сторонами укладено договір купівлі-продажу №060824 за умовами якого відповідач зобов`язувався передати у власність позивачеві металопрокат, в кількості, якості, номенклатурі та асортименті, наведених у рахунках, або у специфікаціях, а позивач зобов`язувався прийняти продукцію і оплатити її у строки, передбачені даним договором. 
За умовами договору оплата за товар мала здійснюватися шляхом передоплати в розмірі 100% на поточний рахунок постачальника на підставі виставленого відповідачем рахунку, а тому відповідач виставив позивачу рахунок №596 від 02.09.2024 на поставку товару у загальному розмірі 526  920,00 грн. з чітко визначеним переліком товару та його кількістю, який був оплачений позивачем 03.09.2024.
За твердженням позивача поставка товару була здійснена 05.09.2024 і під час зважування отриманого товару, позивачем виявлено нестачу поставленого товару по вазі на загальну суму 140  400,00 грн, про що позивач склав акт про невідповідність від 05.09.2024 в односторонньому порядку за підписом трьох працівників позивача.
Також, за твердженням позивача ним не підписувалась видаткова накладна, яка підтверджує отримання ним товару.
Проте, колегія суддів не може погодитись із зазначеним та звертає увагу, що суд першої інстанції дослідив зазначене питання та дійшов вірного висновку, що заперечення відповідача щодо видаткової накладної, не є обґрунтованими
Суд першої інстанції виходив з того, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи (стаття 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Отже, факт здійснення господарської операції в даному випадку поставки товару підтверджується первинним документом, яким є, зокрема, видаткова накладна.
В матеріалах справи наявна копія видаткової накладної №91 від 04.09.2024 зі змісту якої вбачається, що товар відповідає найменуванню, кількості та ціни, що відображено в рахунку №596 від 02.09.2024, окрім цього видаткова накладна містить посилання на зазначений рахунок.
Зазначена копія видаткової накладної відображена як фотокопія та сканована копія у файлі PDF в електронному листуванні у месенджері «Viber», роздруківки яких долучені до позовної заяви.
Разом з тим, в обґрунтуванні позовних вимог, як і в апеляційній скарзі, щодо видаткової накладної №91 від 04.09.2024 позивач зазначив, що вона не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» через відсутність підписів та печаток отримувача товару, а тому не може вважатись доказом, який підтверджує господарську операцію.
Проте, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, з видаткової накладної №91 від 04.09.2024 вбачається, що вона підписана уповноваженою особою позивача, а саме економістом з матеріально-технічного забезпечення Ільчишином В.Є. При цьому, повноваження зазначеної особи підтверджується довіреністю №450 від 04.09.2024, яка видана директором позивача та яка також наявна в матеріалах справи у формі фотокопії. Зі сторони відповідача видаткова накладна не підписана. 
Також, слід зазначити, що на копії видаткової накладної не міститься зауважень та(або) приміток від позивача, що товар отриманий не в повній мірі (об`ємі, вазі).
Листування сторін, зокрема, відповідь на претензію вих. №24/10-24 від 24.10.2024, свідчить, що відповідач заперечуючи проти претензії позивача посилається на вищезазначену видаткову накладну, яка підписана зі сторони позивача, а отже такі дії останнього за переконаннями відповідача свідчать про згоду позивача з кількістю та ціною продукції зазначеної у видатковій накладній.
Позивач, в свою чергу, в листі за вих. №1992 від 25.11.2024 на аргументи відповідача зазначив, що в останнього немає оригіналу видаткової накладної №91 від 04.09.2024 за підписом представника відповідача, а наявна лише фотокопія, яка на думку позивача не відповідає ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не містить електронного підпису.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зі змісту листів вбачається, що сторони визнають факт існування видаткової накладної №91 від 04.09.2024 та факт здійснення господарської операції.
Більше того, Ільчишин В.Є. є однією з трьох осіб, які склали акт про невідповідність від 05.09.2024. Окрім цього в акті зазначено, що партія товару поставлена згідно рахунку №596 від 02.09.2024 та видаткової накладної №91 від 04.09.2024.
Отже, оскільки видаткова накладна №91 від 04.09.2024, копія якої міститься в матеріалах справи, складена у паперовому вигляді та має власноручний підпис представника позивача, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вона відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а наявність відтиску печатки згідно ст. 58-1 Господарського кодексу України не є обов`язковим реквізитом.
В суді першої інстанції, як і в апеляційній інстанції позивач не погоджувався з твердженнями відповідача, викладеними у його відповіді на відзив, що «про поставку товару свідчить видаткова накладна №91 від 04.09.2024р., підписана обома сторонами є доказом про прийняття покупцем замовленого товару», обґрунтовуючи тим, що це не відповідає вимогам статей 76-79 ГПК, так, як відсутній електронний цифровий підпис уповноваженої особи покупця на видатковій накладній №91 від 04.09.2024р. та відсутній оригінал такої підписаної видаткової накладної.
Проте, суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду, вірно зазначив, що видаткова накладна №91 від 04.09.2024 не є електронним документом в розумінні ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та ст. 96 Господарського процесуального кодексу України, а є копією письмового доказу згідно ч. 1, 3 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України, а тому зазначені твердження позивача є безпідставними.
Пунктами 2.5. та 4.5. договору №060824 від 06.08.2024 сторони узгодили:
- право власності на продукцію, а також усі ризики, переходять від постачальника до покупця в момент передачі продукції покупцеві або перевізнику, що підтверджується підписом представника покупця/перевізника на видатковій накладній чи іншому документі, що підтверджує факт передачі продукції покупцеві;
- підписання особою уповноваженою покупцем на прийняття продукції видаткової накладної, свідчить про згоду покупця із характеристиками та кількістю продукції, вказаними постачальником у цій видатковій накладній.
Як зазначене вище, видаткова накладна №91 від 04.09.2024 підписана уповноваженим представником позивача без заперечень та зауважень щодо найменування, кількості, якості, ціни товару, а тому, згідно пунктів 2.5. та 4.5. договору №060824 від 06.08.2024 товар поставлений відповідачем вважається прийнятим позивачем в кількості, яка відображена в видатковій накладній №91 від 04.09.2024.
Колегія суддів не приймає до уваги заперечення позивача, що оскільки у спірному договорі купівлі-продажу від 06.08.2024р. за №060824 не йдеться про спосіб та форму здійснення виклику постачальника, то враховуючи, що позивач одразу 05.09.2024 сповістив про нестачу товару представника відповідача через месенджер, тому позивач вважає, що він дотримався вказаних вимог Договору. Зазначений висновок суду обґрунтовується наступним.
У випадку відвантаження продукції на суму меншу, ніж авансовий платіж, покупець має право письмово звернутись до постачальника про повернення грошових коштів (п. 3.5. договору №060824 від 06.08.2024);
Згідно з п. 4.3 договору №060824 від 06.08.2024 якщо будуть виявлені факти нестачі або недоліків продукції під час її приймання за кількістю/якістю виклик представника постачальника є обов`язковим. Повідомлення про виклик представника постачальника надсилається негайно, протягом 24-х годин з дня зазначеного у товаросупровідних документах. Нестачею вважається кількість товару, що є різницею між кількістю продукції, обумовленою у відповідній специфікації або накладній на відвантаження з врахуванням узгодженого толерансу поставки та фактичною кількістю поставленої продукції.
Відповідно до п.4.6, 4.7. договору №060824 від 06.08.2024 претензії щодо якості поставленої продукції можуть бути заявлені покупцем до постачальника в строк не пізніше 5 (п`яти) календарних днів з дня передачі продукції. Всі претензії пред`являються тільки з наданням всіх підтверджуючих документів. Претензія повинна містити наступні дані: номер договору, найменування продукції відповідно до договору, кількість місць, вага продукції за якої заявляється претензія, номери товаросупровідних документів, детальний опис дефектів, невідповідності продукції ДСТу або ТУ, вагова недостача. До претензії має бути доданий акт в двох екземплярах, що містить відомості передбачені Інструкціями №П-6 і №П-7. 
Зазначені умови договору також корелюються з вимогами Цивільного кодексу України, викладеними у ст.688 цього кодексу.
Таким чином, сторони узгодили, що у випадку виявлення нестачі товару позивач обов`язково зобов`язаний викликати представника відповідача протягом 24-х годин, а також має право заявити відповідачу претензію протягом 5 днів з дня передачі продукції, зокрема щодо вагової недостачі, і відповідно, в силу ст. 627 Цивільного кодексу України, зазначені дії були обов`язкові для позивача.
Позивач стверджує, що належним чином виконав вищезазначені умови договору (пункт 4.3., 4.6.) шляхом повідомлення відповідача про нестачу товару через месенджер «Viber» та відповідно надав роздруківки електронного листування.
Проте, з долучених позивачем роздруківок електронного листування у месенджері «Viber» суд не має можливості ідентифікувати авторів листування та чи мають ці особи відношення до сторін по справі. Також, в договорі сторони не передбачили листування через месенджери та не зазначили номери телефонів, а також П.І.Б. відповідальних осіб.
Зі змісту листування не вбачається, що позивач викликав в порядку пункту 4.3. представника відповідача. 
Також зі змісту листування не вбачається, що воно є претензією згідно з п. 4.6., оскільки не відповідає вимогам претензії, яку сторони передбачили в пункті 4.7.
Отже, судом першої інстанції вірно не прийняте таке листування в якості доказу, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 наголосила, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у ст. 96 Господарського процесуального кодексу України, у подібних правовідносинах.
Відтак, такі докази (електронне листування) є неналежними та недопустимими, тому судом вони не приймаються та відхиляються.
Інших доказів направлення виклику згідно з п. 4.3. та (або) претензії згідно з п. 4.6., 4.7. на офіційну електронну пошту відповідача або засобами поштового зв`язку за місцезнаходженням останнього в строки погоджені сторонами матеріали справи не містять.
Більше того, позивач звернувся до відповідача з претензією щодо недостачі товару лише 25.09.2024, тобто через 20 календарних днів з моменту поставки товару, що суперечить вимогам п.4.6 договору №060824 від 06.08.2024.
До претензії вих. №1619 від 23.09.2024 позивач долучив акт про невідповідність від 05.09.2024, який був складений в односторонньому порядку, підписаний представниками позивача, в той час як відповідно до п. 4.7. договору №060824 від 06.08.2024, до претензії мав бути доданий акт в двох екземплярах, що містить відомості передбачені Інструкціями №П-6 і №П-7.
З аналізу пунктів 16-18, 25 Інструкції №П-6 від 15.06.1965 (зі змінами та доповненнями) вбачається, що у випадку виявлення нестачі ваги товару, отримувач товару зобов`язаний зупинити приймання товару та викликати представника постачальника для складання двостороннього акту. За умови неприбуття представника постачальника або якщо його явка не є обов`язковою, отримувач товару складає акт в односторонньому порядку. В такому акті має бути зазначено, що особи, які його підписують попереджені про те, що вони несуть відповідальність за підписання акта, що містить дані, які не відповідають дійсності.
Зазначені вимоги Інструкції, посилання на яку містяться в п.4.7. договору спростовують доводи позивача, що згідно з умовами договору купівлі-продажу від 06.08.2024р. за №060824  не передбачено обов`язку покупця складати акт про недостачу виключно у присутності представника продавця/постачальника.
Отже, акт про невідповідність від 05.09.2024 позивач склав в односторонньому порядку без виклику представника відповідача, коли згідно умов договору така дія є обов`язковою та акт не містить попередження осіб, які його підписали про відповідальність за підписання акта, якщо в ньому зазначені відомості, що не відповідають дійсності.
А тому, твердження позивача, що він дотримався вказаного п. 4.6 Договору порядку заявлення претензії, оскільки негайно сповістив 05.09.2024 представника відповідача про нестачу товару спростовується вищевказаним, тим більше, що позивачем не дотримано вимог п. 4.6-4.7 договору щодо подачі підтверджуючих документів разом з претензією.
Також не приймаються доводи позивача, що він неодноразово звертався до відповідача щодо вирішення ситуації, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, проте відповідних доказів у відповідності до ст. 74-77 Господарського процесуального кодексу України позивач суду не надав.
Таким чином колегія суддів апеляційного суду погоджується  з висновком місцевого суду, що докази надані позивачем, підтверджують факт поставки відповідачем товару в повному обсязі.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими і недоведеними належними та допустимими доказами, а відтак, не підлягають задоволенню.
Оскільки, вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є похідними вимогами від основного боргу, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на справу №466/8470/24 за позовом Сацута Є. до товариства з обмеженою відповідальністю «Сталькомплект+» про стягнення коштів за недопоставлений товар, оскільки в силу вимог ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не доказуються при розгляді іншої справи обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, в господарській справі, у якій бере участь особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Разом з тим, відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень рішення у вказаній справі не приймалось, а тому твердження позивача про непоодинокі випадки щодо недопоставки товару відповідачем є лише його суб`єктивною  думкою, яка не ґрунтується на доказах.
Щодо інших аргументів скаржника колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Отже, колегія судів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивач у встановленому законом порядку не довів належними і допустимими доказами наявність тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до незгоди зі встановленими судом обставинами та до переоцінки доказів.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2025 у справі №910/122/25 слід відмовити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1.          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2025 у справі №910/122/25 залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2025 у справі №  910/122/25 залишити без змін.
3.          Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.
4.          Матеріали справи №910/122/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст складено 12.06.2025. 

Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                С.А. Гончаров

                                                                                О.М. Сибіга