ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2052/22  Номер провадження 22-ц/814/731/25	Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Триголова В.М.
суддів: Чумак О.В., Дорош А.І.
секретар: Грицак А.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Таранкової Олени Олегівни на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом адвоката Таранкової Олени Олегівни в інтересах ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2022 року позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Державної Казначейської Служби України, Полтавської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування в якому прохала стягнути на її корить за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку 1000000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування, прокуратури та суду.
Позов обґрунтовано тим , що ОСОБА_1  обрана на посаду судді Комсомольського міського суду Полтавської області рішенням Полтавської обласної ради народних депутатів 29.04.1993 року, а постановою Верховної Ради України від 09.07.2003 року № 1072-1У обрана на дану посаду - безстроково
17.03.2015 року заступником Генерального прокурора України Баганцем О.В. позивачці складено повідомлення про підозру за ч.2 ст.375 КК України.
Вподальшому ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 03.04.2015 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 60 діб до 04.06.2015 року з встановленням обов`язків.
Постановою колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 21.09.2015 року по адміністративній справі № 800/288/15 за позовом ОСОБА_1 до ВККС України рішення ВККС про відсторонення ОСОБА_1 від посади було визнано незаконним та скасовано.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 21.09.2015 року наказ виконуючої обов`язки голови Комсомольського міського суду Полтавської області  ОСОБА_2  за № 7.1-а від 19.05.2015 року був скасований наказом голови Комсомольського міського суду Полтавської області ОСОБА_3 від 16.10.2015 року та здійснено перерахунок і виплату щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу за період з 19.05.2015 року по 19.07.2015 року.
Вироком Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02.05.2018 року ОСОБА_1  визнана невинуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 375 КК України, та виправдана за відсутністю складу злочину. Після перегляду апеляційною та касаційною інстанцією вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області набрав законної сили.
Посилаючись на вказане позивач зазначає , що незаконно перебувала під слідством і судом з 18.03.2015 року по 20.06.2019 року, тобто 51 місяць.
В наслідок незаконного притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, незаконного перебування під слідством та судом, позивач зазнала моральних страждань, які виразилися зокрема в тому, що це вплинуло на її діяльність, як судді, підірвало її авторитет та ділову репутацію, викликало негативне ставлення з боку суспільства, моральні страждання суттєво змінили нормальний ритм життя позивача у зв`язку із чим вона звернулась з відповідним позовом.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2024 року позов адвоката Таранкової Олени Олегівни в інтересах ОСОБА_1 до Державної Казначейської Служби України, Полтавської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування – задоволено частково.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку 65600 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування, прокуратури та суду.
В апеляційному порядку рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Таранкова О.О. Скарга мотивована тим , що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права без урахування обставин у справі.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції при обчисленні компенсації моральної шкоди безпідставно виходив із положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн.
Скаржник зауважує, що відшкодування моральної шкоди завданої позивачеві не є в розумінні ст.ст.56,62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст.1167,1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень ч.2ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» відсутні.
Крім того зазначає, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на момент подачі позову згідно закону становив 331500 грн. ( 6500 грн. х 51 ), а на момент прийняття судом рішення мінімальний розмір складав: 8000*51= 408 000 грн. Також посилається на те, що суд з наведенням мотивів може визначити і більший розмір відшкодування моральної шкоди, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.
Проте, суд першої інстанції взагалі не мотивував своє рішення в частині не стягнення моральної шкоди в більшому розмірі. 
Зважаючи на вказані обставини  ОСОБА_1   просить скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2024 року , та постановити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Судовим розглядом встановлено,  ОСОБА_1  була обрана на посаду судді Комсомольського міського суду Полтавської області рішенням Полтавської обласної ради народних депутатів 29.04.1993 року, а постановою Верховної Ради України від 09.07.2003 року № 1072-1У обрана на дану посаду - безстроково.
17.03.2015 року заступником Генерального прокурора України Баганцем О.В. позивачці складено повідомлення про підозру за ч.2 ст.375 КК України.
Відповідно до ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 03.04.2015 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 60 діб до 04.06.2015 року з встановленням обов`язків.
За клопотанням Генерального прокурора України ОСОБА_4 згідно рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 312/вп-15 від 19.05.2015 року ОСОБА_1 була відсторонена від посади судді Комсомольського міського суду Полтавської області строком на 2 місяці.
Постановою колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 21.09.2015 року по адміністративній справі № 800/288/15 за позовом ОСОБА_1 до ВККС України зазначене рішення про відсторонення останньої від посади визнано незаконним та скасовано.
Наказом виконуючої обов`язки голови Комсомольського міського суду Полтавської області ОСОБА_2 за № 7.1-а від 19.05.2015 року ОСОБА_1 відсторонена від посади з 19.05.2015 року строком на два місяці з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді.
Згідно постанови Вищого адміністративного суду України від 21.09.2015 року вказаний наказ скасований наказом голови Комсомольського міського суду Полтавської області ОСОБА_3 від 16.10.2015 року та здійснений перерахунок і виплата щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу за період з 19.05.2015 року по 19.07.2015 року.
Відповідно до вироку Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02.05.2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 375 КК України та виправдано її у зв`язку з відсутністю в її діях складу, вказаного кримінального правопорушення.
Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 30.07.2018 року апеляційна скарга прокурора була залишена без задоволення.
Вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02.05.2018 року стосовно ОСОБА_1 – залишено без змін.
Відповідно до постанови колегії суддів Касаційного Кримінального Суду у складі Верховного Суду від 20.06.2019 року касаційна скарга прокурора залишена без задоволення.
Вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02.05.2018 року та ухвала Апеляційного суду Кіровоградської області від 30.07.2018 року залишено без змін.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Переглядаючи рішення в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди колегія суддів зазначає слідуюче.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Необхідність відшкодування шкоди незалежно від вини особи яка її завдала у випадках встановлених вказаним вище Законом підтверджено постановою Верховного суду від 13 липня 2022 року у справі № 128/848/21.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
У пункті 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вказано, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.
Такі правові позиції є усталеними, про що зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21), а також в попередніх постановах Верховного суду від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17 та відтворено у постановах Верховного Суду: від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17, від 23 січня 2019 року у справі № 308/1990/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 686/20012/18, від 10 липня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 2/522/22682/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 243/2749/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 361/8742/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 199/9550/15, від 20 листопада 2019 року у справі № 569/4199/15-ц.
До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Встановивши, що позивач ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом у період часу 41 місяць, адже 18.03.3015 ОСОБА_1 повідомлено про підозру , у свою чергу вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02.05.2018 року набрав законної сили 30.07.2018, позивача було визнано невинуватою у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст.375 ККУ , та виправдано за відсутністю складу злочину, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність незаконних дій відносно позивача, а відтак, й наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
У частинах четвертій та п`ятій статті 4 указаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).
Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див. постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)).
Зазначений мінімальний розімір заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду , як розмір відшкодування моральної шкоди гарантований державою (відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» у 2024 році встановлено у розмірі з 1 600 грн).
Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), а саме: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Колегія суддів зауважує, що стягненню з держави на користь позивача підлягає мінімальна заробітна плата, встановлена законодавством на момент відшкодування, визначена ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет україни 2024 року», а саме яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.
Адже виплатою є в тому числі шкода завдана особі незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури , а також шкода завдана незаконним перебуванням під слідством та судом , що стягується з держави на користь позивача.
Крім того, як зазначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).
Таким чином розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
При цьому відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на викладені обставини, оцінивши характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, а також враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про визначення розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 65 600 грн. (1 600 грн. розмір мінімальної заробітної плати який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду * 41 місяць перебування під слідством), що відповідає мінімальному гарантованому розміру встановленому законом та не призводить до збагачення позивача.
Судом попередньої інстанції правильно звернуто увагу на те, що позивач не був ізольований від суспільства , проте був позбавлений права працювати , жити повеноцінним життям та заробляти кошти на утримання своєї сім`ї .
Відтак, на думку суду відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди в більшому, ніж мінімальний розмір, встановлений законом.
Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався під час вирішення позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Таранкової Олени Олегівни – залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: О.В.Чумак

А.І.Дорош