П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 серпня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/4803/25	

Перша інстанція: суддя Бутенко А.В.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.04.2025 у справі № 420/4803/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, –

ВСТАНОВИВ 

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України стосовно невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний остаточний розрахунок (виплата індексації грошового забезпечення) на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення з ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби за період з 09.02.2024 по 09.08.2024;
- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України сплатити на користь ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 09.02.2024 по 09.08.2024 включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, але при цьому, за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 позивачу не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення. Дані обставини встановлені рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/10271/24. На виконання рішення суду, відповідачем була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення, однак не виплачено середнього заробітку за час затримки розрахунку, що і стало підставою для звернення до суду вже з цим позовом.
Представник відповідача надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, тобто виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни (військовий обов`язок). Проходження військової служби за контрактом є лише одним з декількох видів виконання військового обов`язку, і являє собою добровільне виконання військового обов`язку кваліфікованими (професійними) військовими кадрами. Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з метою закріплення кваліфікованих військових кадрів, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби. Наведене слід розуміти як сприяння з боку держави щодо саме добровільного виконання військового обов`язку, для якого потрібно створити сприятливі умови, зокрема економічні, так як економічна система України заснована на принципах вільного підприємництва та добровільного обміну, принципах здійснення людиною доцільної діяльності, спрямованої на виробництво і споживання товарів і послуг, загальна еквівалентна форма вартості яких виражається у грошах. З вказаного слідує, що принциповою різницею між військовою службою за контрактом та трудовими відносинами є те, що військовослужбовець за контрактом добровільно виконує військовий обов`язок в сприятливих економічних умовах, які виявляються в грошовому та інших видах забезпечення, гарантованими з боку держави, на відміну від працівника, який фактично є безпосереднім розпорядником основного засобу виробництва – власної праці, тобто діяльності, спрямованої на виробництво матеріальних благ і послуг, які в свою чергу підлягають добровільному обміну за допомогою грошей. Отже, відсутні підстави вважати грошове забезпечення військовослужбовців оплатою праці, заробітною платою, тощо, а вірним буде висновок що всі спірні відносини, які пов`язані з грошовим забезпеченням військовослужбовців, не регулюються трудовим правом. Грошове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 17.04.2025 у справі № 420/4803/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнив частково.
Визнав протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .
Стягнув з НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 08.02.2024 по 07.08.2024 в сумі 30 330,96 грн. грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду представник Військової частини НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити. 
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не врахував, що положення статей 116-117 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки військова служба не є об`єктом регулювання трудового права;
- інші доводи відтворюють змість відзиву на позовну заяву.
Також, не погоджуючись з даним рішенням суду, в частині застосування принципу пропорційності до суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі. 
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції помилково виснував про застосування до спірних правовідносин висновків Верхового Суду, викладених, зокрема, у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15, щодо співмірного зменшення розміру суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до істотної частки невиплачених складових грошового забезпечення.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_2 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України та з 08.02.2024 позивач виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 у справі № 420/10271/24, зокрема, зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, враховуючи базовий місяць – січень 2008 року та з врахуванням раніше проведеної виплати.
На виконання рішення суду у справі №420/10271/24 відповідачем 22.01.2025 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 у розмірі 73657,94 грн.
Тобто фактичним днем розрахунку з позивачем є 22.01.2025.
Вважаючи дії відповідача щодо не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом..
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а отже позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Вирішуючи питання щодо суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважав за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Як зазначив суд першої інстанції, із наданої відповідачем довідки вбачається, що розмір належних позивачу при звільненні виплат, які виплачені складає 540 140,46 грн., а сума недоплачених коштів при звільненні склала 73 657,94 грн.
З урахуванням невиплаченої суми грошового забезпечення у розмірі 73 657,94 грн. (сума виплачена в січні 2025 року), суд першої інстанції вказав, що до виплати на момент виключення зі списків особового складу позивачу належало 613 798,40 грн. (540 140,46 + 73 657,94). Сума виплаченого із затримкою грошового забезпечення складає 12 % від загальної суми, яка підлягала виплаті в день звільнення ((73 657,94 грн. / 613 798,40 грн.) х 100%).
За наведеного суд першої інстанції виснував, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням статті 117 Кодексу законів про працю України, становить: (1388,78грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 12 % = 166,65 грн. середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотної частики: 166,65 х 182 (робочих днів затримки розрахунку з 08.02.2024 (день виключення із списків) по 07.08.2024 (6 місяців)) = 30 330,96 грн. (середній заробіток).
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ключові спірні питання, в контексті розгляду даної справи, в межах доводів апеляційної скарги стосуються:
- поширення на спірні правовідносини положень статей 116-117 КЗпП України;
- застосування до суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача принципу пропорційності (співмірності).
Вирішуючи спірні питання, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з таких міркувань.
Щодо поширення на спірні правовідносини положень статей 116-117 КЗпП України колегія суддів зазначає, що усталеною є практика Верховного Суду про субсидіарне застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Водночас такі питання врегульовані статтями 116, 117 КЗпП України.
З матеріалів  справи встановлено, що спір у цій справі стосується захисту трудових прав в частині проведення роботодавцем із звільненим працівником з публічної служби повного розрахунку та виплати всіх сум, що йому належать, а тому до спірних правовідносин субсидіарно застосовуються положення статей 116 та 117 КЗпП України при розгляді справ в порядку адміністративного судочинства (див. зокрема постанову Верховного Суду від 29.06.2023 у справі № 640/13028/21).
Щодо застосування до суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача принципу пропорційності (співмірності).
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - «Закон №2352-ІХ») у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
Варто зауважити, що стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (див. зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15).
Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Проте, колегія суддів акцентує, що указаний підхід Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15, до застосування статті 117 КЗпП України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, яке належить застосовувати до спірних правовідносин.
З огляду на це варто зауважити, що питання про застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції.
Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019  у справі № 761/9584/15 викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).
Проте, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у постанові від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, відповідно до яких Суд наголошує, що правова позиція суду першочергово повинна ґрунтуватись на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.
Як вже зазначалось, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Проте, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15, щодо пропорційності зменшення середнього заробітку, на який посилається суд першої інстанції, викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.
Наведений у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Одночасно, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.
Тотожні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22.
Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з несвоєчасним розрахунком відповідача при звільненні позивача з військової служби 08.02.2024.
Відтак, на момент звільнення позивача зі служби, як і на момент звернення позивача з даним адміністративним позовом до суду, стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.
Тобто, час затримки розрахунку відповідача з позивачем при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями, без застосування принципу співмірності.
За наведеного, суд першої інстанції, хоча і правильно зазначив про право позивача на середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, проте помилково виснував про застосовність висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15, щодо співмірного зменшення розміру суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до істотної частки невиплачених складових грошового забезпечення. 
Як наслідок, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Вирішуючи питання щодо суми належного позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до абзаців 3, 4 п. 2 Порядку № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку (п. 3 Порядку № 100).
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно із графіком підприємства, установи, організації (п. 8 Порядку №100).
Так, апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 у справі № 420/10271/24, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2024, позивачу 22.01.2025 було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 73  657,94 грн. за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, з урахуванням базового місяця – січня 2008 року та з урахуванням раніше проведеної виплати.
Тобто, спірний у межах правовідносин по даній справі період стягнення з 08.02.2024 по 22.01.2025 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями.
Колегією суддів з довідки про видане грошове забезпечення, що нараховане ОСОБА_1 за грудень 2023 та січень 2024 від 07.05.2025 № 280 встановлено, що заробітна плата позивача за грудень 2023 та січень 2024, тобто два місяці, що передували звільненню, складала 25  503,80 грн та 25  503,80 грн відповідно, загальна сума – 51  007,6 грн. Кількість календарних днів – 62.
Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за грудень 2023- січень 2024 складає 822,70 грн (51  007,6 грн / 62 календарних днів).
Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», на корить позивача, за період з 08.02.2024 по 08.08.2024, необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців у сумі 150  554,69 грн (822,70 *183 дні).
У силу п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, проте помилково дійшов висновку в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка має бути виплачена позивачу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції – змінити.
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 слід залишити без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1  – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.04.2025 у справі № 420/4803/25 – змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини рішення у новій редакції:
«Стягнути з НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 08.02.2024 по 08.08.2024 у сумі 150  554,69 (сто п`ятдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири), 69 гривень.». 
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду 17.04.2025 у справі № 420/4803/25 – залишити без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	А.Г. Федусик    Г.В. Семенюк