ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року	Львів	Справа № 380/1425/25 пров. № А/857/21094/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 380/1425/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними, 
місце ухвалення судового рішення  	м.Львів	
суддя у І інстанції	Ланкевич А.З.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	
ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року у справі № 380/1425/25 позовну заяву ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними залишено без розгляду. 
Не погоджуючись з обумовленою ухвалою суду першої інстанції позивач  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить її  скасувати  та  ухвалити постанову, якою направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.  В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В доводах апеляційної скарги вказує, що  суду першої інстанції належало застосувати положення саме ч.4 ст.123 КАС України та надати позивачу можливість повідомити про інші причини пропуску строку звернення до суду, оцінивши їх на предмет поважності.
Проте як слідує з матеріалів справи, суд першої інстанції, дійшовши висновку про неповажність причин пропуску строку залишив позов без розгляду, не надавши позивачу можливість подати заяву із зазначенням інших причин поважності такого пропуску, чим порушив вимоги статті 123 КАС України.
Також просив урахувати  висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30.03.2021 у справі № 520/11044/19, від 26.04.2021 у справі № 360/2201/19, від 04.04.2023 у справі №496/310/22 в силу ч. 5 ст. 242 КАС України.
Крім того зазначив, що  Верховний Суд у справі № 640/5645/19 (постанова від 23.09.2020) щодо застосування положень частин третьої та четвертої статті 123 КАС України дійшов висновку, що правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі.
Вищенаведене не було враховано судом першої інстанції, що призвело до невірного вирішення справи, а тому ухвала про залишення без розгляду позовної заяви підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідач   подав відзив  на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити оскаржувану  ухвалу без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. 
Про розгляд апеляційної  скарги відповідач та представник позивача повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду  через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані  автоматизованої системи  документообігу суду. 
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду першої інстанції та  позивач і відповідач  не заявили  клопотання про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, у відповідності до п. 1 ч.1 ст.311 КАС України, вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу в порядку письмового провадження.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Постановляючи ухвалу про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи пропуск установленого ч.2 ст.233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду з цим позовом, а також факт того, що 18.10.2024 року позивач, через свого представника – адвоката Лихачова Романа Борисовича, уже звертався до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав і судами першої та апеляційної інстанції уже встановлено, що позовні вимоги про перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 27.06.2022 року по 05.05.2023 року є такими, що подані з пропущенням строку звернення до суду з даним позовом, суд приходить висновку про наявність підстав для застосування процесуальних наслідків, передбачених п.8 ч.1 ст.240 КАС України, а саме – про залишення позову без розгляду.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач (через адвоката Лихачова Романа Борисовича) звернувся з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення військовослужбовця за період з 27.06.2022 року по 05.05.2023 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи у відповідному році;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення військовослужбовця за період з 27.06.2022 року по 31.12.2022 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 року за ст.7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2023 року по 05.05.2023 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023 року за ст.7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 27.06.2022 року по 31.12.2022 року із застосуванням положень абзаців четвертого, шостого п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 27.06.2022 року по 31.12.2022 року із застосуванням положень абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби згідно ч.2 ст.15 Закону України “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби згідно ч.2 ст.15 Закону України “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та члені їх сімей”;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а також інших належних за цей період додаткових видів грошового забезпечення за період затримки їх виплати на один і більше календарних місяців, по дату фактичної виплати.
Ухвалою від 29.01.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами. Задоволено заяву позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду з даним позовом. Визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та поновити строк звернення до адміністративного суду з наведеним позовом.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 21.03.2025 року, на підставі ч.4 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із тим, що суд дійшов висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайшов інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними – позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2025 року скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 21.03.2025 року про залишення позовної заяви без розгляду, а справу направлено для продовження її розгляду до суду першої інстанції. Зокрема, вказано, що позовну заяву необхідно залишити без руху та надати позивачу можливість подати клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.
Ухвалою суду від 12.05.2025 року прийнято до провадження вказану адміністративну справу.
Ухвалою від 12.05.2025 року, в порядку ч.13 ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), залишено зазначену позовну заяву без руху, а позивачу надано строк для усунення виявлених недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та доказів поважності причин його пропуску.
13.05.2025 року від представника позивача надійшло клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, мотивоване тим, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 року №125 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення. Відповідно до свідоцтва про хворобу №2422 від 24.03.2023 року позивач хворіє з 2022 року, перебував на обстеженні та лікуванні з 08.02.2023 року. Постановою ВЛК визнаний непридатним до військової служби. Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААГ №386488 позивачу встановлено третю групу інвалідності (повторно), захворювання - ТАК, пов`язані з проходженням військової служби. Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААГ №628480 позивачу встановлено другу групу інвалідності (повторно), захворювання - ТАК, пов`язані з проходженням військової служби. Вказав, що позивач проходив службу у воєнний час, а тому до теперішнього часу переживає наслідки військової служби: втрата побратимів, з якими мав дуже близькі стосунки та з якими підтримували одне одного; психологічне напруження та побоювання за власне життя. Зазначив, що про порушення свого права позивач дізнався зі змісту листа-відповіді відповідача від 23.01.2025 року №34-ФЕС. Враховуючи викладене, просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з даними позовом та поновити такий.
Розглянувши подану заяву, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
За приписами ст.5 КАС України установлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Загальні положення щодо строків звернення до адміністративного суду закріплені в ст.122 КАС України. Відповідно до ч.ч.1, 5 цієї статті, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
Отже, до 19.07.2022 КЗпП України законодавець не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (з наступними змінами), відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 введено карантин з 12.03.2020, який діяв до 30.06.2023 згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року №383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236».
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 380/14605/22.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 30 червня 2023 року на всій території України карантин.
Зокрема, в постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що у разі якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то правове регулювання здійснюється так: правовідносини, які мають місце в період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період із 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
Відтак, з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік строку звернення до суду з цим позовом розпочався 01 липня 2023 року та мав би сплинути 30 вересня 2023 року.
З матеріалів справи убачається, що  позовні вимоги   стосуються періоду до  19 липня 2022 року (а зокрема з 27.06.2022 до 19.07.2022 року), а як наслідок  за вказаний період  строк звернення до суду позивачем не пропущено, позаяк правове регулювання правовідносини, які мають місце в період до 19 липня 2022 року здійснюється згідно з положенням статті 233 КЗпП України у попередній редакції, відповідно до якої право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати не обмежувалося будь-яким строком. Натомість вказані обставини залишені поза увагою суду першої інстанції.
Також позивачем заявлено позовні вимоги за період із 19 липня 2022 року по 05.05.2023 року, за змістом правового регулювання правовідносини за обумовлений період  застосуванню підлягають норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»), а зокрема у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено   тримісячний строк звернення до суду, який розпочинає свій перебіг з  дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
Відтак, з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік строку звернення до суду з вимогами  (за період із 19 липня 2022 року по 05.05.2023 року) розпочався 01 липня 2023 року та мав би сплинути 30 вересня 2023 року.
Натомість з адміністративним позовом у даній справі позивач звернувся 24.01.2025 року.  У позовній заяві позивач зазначив, що початок перебігу процесуального строку звернення до суду розпочався з  24.01.2025 року, а зокрема з наступного дня за тим коли за твердженням відповідача останнім проведено розрахунки.
Ухвалою суду першої інстанції від 12.05.2025 року, зазначену позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення виявлених недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та доказів поважності причин його пропуску.
13.05.2025 року від представника позивача надійшло клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, мотивоване тим, що:
- наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 року №125 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення. Відповідно до свідоцтва про хворобу №2422 від 24.03.2023 року позивач хворіє з 2022 року, перебував на обстеженні та лікуванні з 08.02.2023 року. Постановою ВЛК визнаний непридатним до військової служби. Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААГ №386488 позивачу встановлено третю групу інвалідності (повторно), захворювання - ТАК, пов`язані з проходженням військової служби. Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААГ №628480 позивачу встановлено другу групу інвалідності (повторно), захворювання - ТАК, пов`язані з проходженням військової служби. Вказав, що позивач проходив службу у воєнний час, а тому до теперішнього часу переживає наслідки військової служби: втрата побратимів, з якими мав дуже близькі стосунки та з якими підтримували одне одного; психологічне напруження та побоювання за власне життя;
- про порушення свого права позивач дізнався зі змісту листа-відповіді відповідача від 23.01.2025 року №34-ФЕС. Враховуючи викладене, просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з даними позовом та поновити такий.
Що ж стосується доводів скаржника з приводу того, що про порушення свого права позивач дізнався зі змісту листа-відповіді відповідача від 23.01.2025 року №34-ФЕС, то колегія суддів зазначає, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.05.2023 року №125 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення – з 05.05.2023 року.
18.10.2024 року позивач, через свого представника – адвоката Лихачова Романа Борисовича, звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28.10.2024 року у справі №380/21442/24, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2025 року, позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з пропущенням строку на звернення до суду. У вказаних ухвалі та постанові встановлено, що про порушення своїх прав та інтересів позивач дізнався 05.05.2023 року, отримавши грошовий атестат №13/150/4/22 від 05.05.2023 року.
Відтак судовим рішенням яке набрало законної сили установлено, що про обставини з приводу порушення своїх прав та інтересів позивач дізнався 05.05.2023 року, отримавши грошовий атестат №13/150/4/22 від 05.05.2023 року.
Як наслідок, суд першої інстанції правомірно відхилив доводи позивача з приводу того, що про порушення свого права позивач дізнався зі змісту листа-відповіді відповідача від 23.01.2025 року №34-ФЕС.
Що ж стосується  решти доводів позивача зазначених у заяві позивача про поновлення пропущеного строку з приводу захворювання позивача та його психологічного стану, то суд першої інстанції  не надав правової оцінки вказаним доводам позивача на предмет поважності причин пропуску строків звернення до суду.
Як наслідок, не урахувавши  приведені положення законодавства з приводу того, що за позовними вимогами, які   стосуються періоду до  19 липня 2022 року (а зокрема з 27.06.2022 до 19.07.2022 року) право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати не обмежувалося будь-яким строком, а також не надавши належної правової оцінки  доводам  позивача на предмет поважності причин  пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами за період після 19.07.2022 року  через захворювання позивача та його психологічного стану, суд першої інстанції припустився передчасного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви без розгляду.
Відповідно до ст. 320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги  знайшли своє підтвердження, а  висновки суду першої інстанції є такими, що  зроблені за відсутності  повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржувана ухвала  не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак  апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, а  ухвалу  суду,  яка перешкоджає подальшому провадженню у цій справі скасувати   та  направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року  скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос