Справа № 463/4699/25                                Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В. 
Провадження № 22-ц/811/1875/25                 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 26 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про визнання протиправними дій, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в Личаківський районний суд м. Львова із позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про визнання протиправними дій, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26 травня 2025 року справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про визнання протиправними дій, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди передано за територіальною підсудністю на розгляд Сихівському районному суду м. Львова.
Вищезгадану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно передав справу за його позовом на розгляд Сихівському районному суду м. Львова. 
Наголошує, що він не звертався з позовом з приводу нерухомого майна. Натомість зазначає, що він не погоджується з діяльністю відповідача, а саме, не несправедливе тлумачення та оформлення договорів із споживачами, приховування достовірної інформації.
Стверджує, що він звернувся з позовом про захист прав споживачів, а тому в порядку ст. 27 ЦПК України, справа повинна розглядатись Личаківським районним судом м.Львова за місцезнаходженням відповідача.
Просить ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 26 травня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення 29 серпня 2025 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю до Сихівського районного суду м.Львова, суд першої інстанції виходив з того, що спір виник з приводу надання житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , таким чином, зазначений спір повинен розглядатися за правилами виключної підсудності, тобто за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду. Для визначення підсудності спору суду необхідно з`ясувати коло цивільних справ, які компетентний вирішувати по суті даний суд.
Територіальна підсудність (юрисдикція) - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.
В порядку частини другої статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Виняток із вказаного правила становлять альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).
Частиною 5 статті 28 ЦПК України, передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
Частиною першою статті 31 ЦПК України визначено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: 1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду; 2) після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи; 3) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.
Справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду (частина друга статті 31 ЦПК України).
Статтею 32 ЦПК України встановлено, що спори між судами про підсудність не допускаються.
Позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду, у дотримання вимог ст. 175 ЦПК України, зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».
З позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 є споживачем послуг з Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал».
Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, вважав, що його права порушенні саме як споживача, посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів».
Зокрема, позивач вказував на те, що Львівське міське комунальне підприємство «Львівводоканал» не укладає договори із споживачами та не правильно тлумачить постанову Кабінету міністрів України № 85 від 2 лютого 2022 року, а договори приєднання, на думку позивача є несправедливими.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди.
За таких обставин, ОСОБА_1 має право скористатися положеннями ч. 2 ст. 27 ЦПК України та ч. 5 ст. 28 ЦПК України, яка надає йому можливість звернутися з позовом про захист прав споживача за місцезнаходженням юридичної особи (відповідача) або зареєстрованим місцем його проживання чи перебування.
Право вибору належить саме позивачу, оскільки виключної підсудності у даному випадку не встановлено, чим ОСОБА_1 і скористався.
Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд до Сихівського районного суду м.Львова, суд виходив із положень п.1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, і вважав, що спір виник з приводу надання житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , таким чином, зазначений спір повинен розглядатися за правилами виключної підсудності, тобто за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Проте, з вимог позовної заяви не вбачається, що у цій справі виник спір з привода оспорювання заборгованості за житлово-комунальні послуги, які надаються позивачеві до належного йому нерухомого майна, що давало б підставу для застосування положення ст. 30 ЦПК України про виключну підсудність.
На переконання колегії суддів, передаючи справу за підсудністю, суд першої інстанції не врахував положення ст. 197 ЦПК України, відповідно до п. 7 ч. 2 якої, у підготовчому засіданні суд з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Питання про характер правовідносин, належність та допустимість доказів суд повинен вирішувати у відповідності з вимогами ст. 89 ЦПК України.
Відтак, перевірку обставинам, якими позивач обгрунтовував власні вимоги, а саме порушення відповідачем його прав, як споживача послуг, суд міг провести, як під час підготовчого судового засідання, так і під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження по справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Так, у справі "Belletv. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Відмова в судовому захисті суперечить положенням ст. ст. 55, 124 Конституції України.
Більше того, суд на стадії відкриття провадження у справі не вправі робити висновок про те, чи порушені права та інтереси позивача як споживача та чи поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини. Такі висновки суд може зробити лише після розгляду справи.
Відповідно до ст.32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження її розгляду до Личаківського районного суду м. Львова.
Відповідно до вимог статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для її скасування з поверненням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 367, 368, ч.6 ст. 374, ст.ст. 379, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 26 травня 2025 року скасувати та направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 29 серпня 2025 року.

Головуючий:                                                        Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.